Робърт Маккамън
Мое

Превод от английски: Огнян Алтънчев, 1995

chitanka.info

Миналото е минало…

БЕБЕТО ОТНОВО ПЛАЧЕШЕ.

Звукът я изтръгна от някакъв сън за замък, кацнал върху един облак, и тя скръцна със зъби. Беше хубав сън — в него тя бе млада и стройна, а косата й имаше цвят на лятно слънце. Беше сън, от който й бе неприятно да се събуди, но бебето пак плачеше. Понякога съжаляваше, че е майка — бебето пречеше на сънищата й. Тя седна в леглото и пъхна крака в чехлите, защото нямаше кой друг да се погрижи за детето.

Протегна се, пукайки със ставите си, и се изправи. Беше едра, тежка жена, с широки рамене, висока шест фута[1]. Викаха й Амазонката Шик. Кой ли я нарече така? Не можеше да си спомни. О, да, сети се. Беше той. Това беше едно от галените имена, с които я наричаше, част от кодово наименование в любовта им. Лицето му изникна във въображението й като красиво видение. Помнеше опасния му смях, твърдото му като топла мраморна плоча тяло върху своето на леглото, поръбено с тъмночервени капки…

Стоп. Това беше мъчение — да мисли за това, което е било.

— Тихо, тихо — каза тя с глас, пресипнал от съня.

Бебето продължи да плаче. Обичаше това дете повече, отколкото бе обичала, каквото и да е преди, но то наистина много плачеше. Просто не можеше да му угоди.

Тя отиде до кошчето и го погледна. В бледата светлина на Меджик Маркет от другата страна на магистралата се виждаше как по бузите му се търкалят сълзи.

— Тихо — повтори тя. — Роби? Тихо, моля те.

Но Роби не млъкваше, а тя не искаше да буди съседите. Те и без това не я харесваха. Особено пък дъртото копеле, което живееше до нея и винаги чукаше по стените, щом я чуеше, че си е пуснала плоча на Джими Хендрикс или Джанис Джоплин. Заплашваше я, че ще извика свинете и нямаше страх даже от Бога.

— Тихо! — каза тя на Роби.

Бебето се задави от сълзите, размахвайки юмручета колкото големи ягоди, и усили плача си. Тя взе малкия от кошчето и го залюля в ръце, а той се тресеше от яд. Докато се опитваше да го успокои, се заслуша в шума на тежките камиони, профучаващи покрай Мейбълтън по магистралата, водеща към Атланта. Харесваше този шум. Беше чист звук — такъв звук издава вода, течаща по камъни. Но той по някакъв начин успяваше и да я натъжи. Често й се струваше, че всички пътуват нанякъде, освен нея. Всеки си имаше направление, пътеводна звезда.

Нейната бе горяла кратко — блесна и се превърна в пепел. Това се бе случило отдавна, в друг живот. Сега тя живееше тук, в този блок с евтини апартаменти под наем до магистралата, и когато нощите бяха ясни, на североизток можеха да се видят светлините на града. Когато валеше, не се виждаше нищо друго, освен тъмнина.

Тя обикаляше из тясната спалня, тананикайки на бебето. Въпреки това то не спираше да плаче и главата вече започваше да я боли. Хлапето беше упорито. Тя го отнесе в кухнята и запали лампата. Хлебарките моментално се разбягаха. Кухнята беше в абсолютен безпорядък и у нея се надигна гняв, че я бе оставила така. Разбута празните кутии и боклука от масата, за да направи място на детето, после го постави на нея и провери пелената му. Не, не беше мокра.

— Гладен ли си? Гладно ли си, сладурче?

Роби се закашля и се задъха, плачът му за секунда заглъхна, а след това се изви в тънка режеща нотка, пронизвайки черепа й.

Напразно търсеше с нещо да го успокои. Търсещият й поглед бе привлечен от часовника — четири и дванадесет.

Исусе! След малко повече от час трябваше да тръгва за работа, а Роби се скъсваше от плач. Остави го на масата да си рита и отвори хладилника. Оттам я лъхна отвратителна миризма. Нещо там се беше развалило — сред всичките тия френски закуски, остатъци от хамбургери, сирене, мляко, наченати кутии боб и няколко буркана бебешка храна. Тя избра буркан ябълково пюре, след това отвори едно шкафче и извади малка купичка. Запали един от котлоните и наля малко вода от чешмата. Постави купичката на котлона, а буркана ябълково пюре — във водата, за да го стопли. Роби не обичаше студена храна и топлината щеше да го приспи. Една майка трябваше да знае доста номера — сериозна работа си беше.

Тя хвърли поглед на Роби, докато чакаше пюрето да се стопли, и с ужас видя как той се търкаля към ръба на масата. За своите сто осемдесет и четири фунта[2] тя реагира моментално и се хвърли напред. Хвана Роби за част от секундата, преди да падне на гофрирания линолеум, и го гушна в прегръдките си, а той писна отново.

— Шшт. Тихо. Още малко и щеше да си счупиш врата, а? — каза тя, крачейки насам-натам с плачещото дете в ръце. — Малко остана. Лошо дете! Тихо сега. Мери те държи.

Роби риташе и пищеше, бъхтейки се в ръцете й, и Мери усети как търпението й се топи като мартенски сняг. Тази мисъл беше опасно нещо и тя я натика обратно. Напомняше й за цъкащи бомби и за пръсти, трескаво тикащи патрони в магазина на автоматична пушка. Напомняше й за гласа на Бога, бълващ команди от тонколоните на стереоуредбата й. Напомняше й къде е била и коя е, а това беше опасна за съзнанието й мисъл.

Тя залюля Роби с една ръка, а с другата пипна пюрето. Достатъчно топло. Извади буркана, в едно чекмедже намери лъжичка и седна на стола с бебето в ръце. Носът на Роби течеше, лицето му беше на червени петна.

— Хайде, моето момче — каза Мери. — Сладичко за момченцето.

Устата му бе като закопчана, не искаше да я отвори и с внезапен конвулсивен ритник разплиска пюрето върху карирания й пеньоар.

— По дяволите! — каза тя. — Дрисльо! Виж какво направи!

Телцето му рязко подскочи от внезапен прилив на сила.

— Всичко това да се изяде — каза му тя и гребна още пюре.

Той отново започна да й се противи. По брадичката му се стичаше пюре. Това вече бе битка — борба между два характера. Мери хвана бебешкото личице в огромната си шепа и стисна бузите му.

— Ще правиш каквото ти кажа! — извика тя право в блесналите сини очи.

Младенецът утихна за момент, стреснат, после по бузите му се затъркаляха нови сълзи и болката от пищенето му отново прониза главата й.

Устните му бяха като бариера за лъжичката. Пюрето течеше върху пижамата, изрисувана с лудуващи патета. Мери си помисли за предстоящото пране — труд, който ненавиждаше — и тънката нишка, на която висеше търпението й, се скъса.

Тя захвърли лъжицата, грабна детето и го разтърси.

— Чуваш ли? — извика. — Чу ли какво казах?

Разтърсваше го все по-силно и по-силно, главата му се мяташе, а режещият писък продължаваше да излиза от устата му. Тя я запуши с ръка и главата му затрепери под натиска на пръстите й. Звукът от плача му се усилваше и извиваше в луда спирала. Трябваше да се приготви за работа, трябваше да си сложи маската, която носеше всеки ден извън тия стени, трябваше да казва „да, мадам“ и „не, сър“, да увива бургерите точно по определен начин и хората, които ги купуваха, не знаеха коя е, никога нямаше да разберат, никога, ама никога, дори и за милион години нямаше да разберат, че тя по-скоро би им прерязала гърлата, отколкото да погледне към тях.

Роби пищеше, апартаментът се изпълни с писъка му, някой чукаше по стената, гърлото я болеше.

— Искаш да плачеш? — изкрещя тя, държейки детето под ръката си. — Аз ще те накарам да плачеш!

Със свободната си ръка перна купичката от печката и засили пламъка на газта.

Въпреки това Роби, гадинката му мръсна, се бореше против волята й. Тя не искаше да го прави, това късаше сърцето й, но може ли едно дете да не слуша майка си?

— Не ме карай да го правя! — разтърси тя Роби като парцалена кукла. — Не ме карай да те наранявам!

Лицето му беше разкривено, писъците — толкова високи, че почти не се чуваха, но Мери усещаше как налягането на звука реже черепа й.

— Не ме карай! — предупреди тя, после го хвана изотзад за врата и го плесна през лицето.

Зад нея котлонът започна да се зачервява.

Роби не искаше да се огъне пред волята й. Не искаше да се умири и някой можеше да извика свинете, а ако това се случеше…

Някакъв юмрук блъскаше по стената. Роби се бъхтеше и риташе. Той се опитваше да я пречупи, а това не биваше да се толерира.

Тя усети как зъбите й изскърцаха, кръвта биеше в слепоочията й. От нослето на Роби потекоха червени капки и писъкът му сякаш възвестяваше края на света.

Дълбоко от гърлото на Мери излезе нисък и сподавен стон. Тя се обърна към печката и натисна лицето на бебето към зачервения котлон.

Малкото момченце се загърчи и зарита. Тя усети как страшната горещина се надига през него, заливайки лицето й. Писъците на Роби продължаваха и продължаваха, крачетата му биеха въздуха. Тя продължаваше да натиска тила му, по лицето й се стичаха сълзи, сърцето й се късаше, защото Роби беше добро момче.

Борбата му спря и писъкът му завърши с цвъртене.

Главата на бебето се топеше.

Мери наблюдаваше събитието, сякаш беше извън тялото си и с хладното любопитство на случаен минувач надничаше надолу. Главата на Роби се свиваше, облизваха я малки пламъчета, а розовата плът се превръщаше в блестящи ручейчета. Тя усещаше горещината под ръката си. Сега той бе мирен, разбрал кой е господар на положението.

Тя го издърпа от котлона, но по-голямата част от лицето му остана върху нажежените спирали като черен, обърнат наопаки поглед. Роби беше мъртъв.

— Хей, откачалка такава!

Гласът идваше иззад тънката стена. Старецът от съседния апартамент, тоя, дето ходеше по магистралата и събираше консервени кутии в един чувал. Шеклит пишеше на пощенската му кутия.

— Спри тия писъци или ще повикам ченгетата! Чу ли?

Мери се вторачи в почернялата дупка, където допреди малко беше лицето на Роби. Цялата глава пушеше. По котлона капнаха горещи капки пластмаса и цялата кухня се изпълни със сладникавата миризма на смърт — смъртта на още едно бебе.

— Млъквай и остави хората да спят!

Той удари по стената още веднъж и изрезките от списания със снимки на бебета, сложени в евтини рамки, се залюляха на гвоздеите си.

Мери стоеше, вторачена в куклата, с полуотворена уста и безжизнени очи, още един си отиде. Още един бе готов за небето. Но беше толкова добро момче. Би добавила даже — може би най-доброто от всички. С отмаляла ръка тя избърса очите си и изгаси котлона. Парченца пластмаса все още горяха и пукаха, забулвайки въздуха с тънък пласт син дим като призрачно дихание.

Занесе куклата до един шкаф в коридора. В дъното на шкафа имаше един кашон, в него бяха мъртвите бебета. Тук бе отпечатъкът на нейния гняв. Някои от куклите бяха с изцяло изгорени лица — като Роби. Други бяха обезглавени или с откъснати крайници. Някои носеха белези от гуми, а други бяха изкормени с нож или с бръснач. Всички бяха момченца и всички бе обичала силно.

Тя смъкна жълтата пижама с патенцата от Роби. Хвана го с два пръста като нещо мръсно и го пусна в кутията на смъртта. Набута кашона навътре в шкафа и затвори вратата. Изнесе и сандъка, който служеше за кошче, и остана сама.

По магистралата профуча тежък камион и разтресе стените. Мери влезе в спалнята с неуверените движения на лунатик. Още една смърт тегнеше на душата й. Бяха толкова много. Толкова много. Защо не я слушаха? Защо винаги трябваше да се противят на волята й? Не беше честно — тя ги хранеше, обличаше и обичаше, а те накрая умираха с омраза към нея.

Тя искаше да бъде обичана. Повече от всичко на света. Толкова ли неизпълнимо бе желанието й?

Мери стоя пред прозореца дълго, загледана в магистралата. Дърветата бяха голи. Безрадостният януари бе оглозгал земята и изглеждаше, сякаш зимата управлява планетата.

Тя пусна пижамата в коша за мръсните дрехи в банята. После отиде до гардероба, отвори долното чекмедже, бръкна под купчина сгънати пуловери и извади един „Колт 38“ с къса цев. Блясъкът му бе малко помръкнал, а в шестгнездовия барабан имаше само един патрон.

Мери включи телевизора. По TBS вървяха ранните анимационни филмчета за Бъгс Бъни и Елмър Фъд[3]. В синята светлина на екрана Мери седна на ръба на неоправеното легло и завъртя барабана — един, два, три пъти.

Пое си дълбоко въздух, допря цевта на колта в дясното си слепоочие.

— Яла тука, ненормален заек!

— Кой, аз?

— Аха, ти!

— А-а-ах, какво става д…

Тя дръпна спусъка.

Ударникът щракна в празно гнездо.

Мери изпусна въздуха и се усмихна.

Сърцето й биеше силно, разпръсквайки сладката нега на адреналина из цялото тяло. Върна оръжието на мястото му под сгънатите пуловери и затвори чекмеджето. Сега се чувстваше много по-добре, а Роби бе просто лош спомен. Но не би могла да живее дълго без бебе, за което да се грижи. Не, тя беше родена да бъде майка. Майка на майките, както се казва. Имаше нужда от ново бебе. Бе намерила Роби в магазина за играчки в Дъгласвил. Знаеше, че е по-добре да не ходи втори път в един и същи магазин — все още имаше очи и на гърба си и зорко гледаше за евентуална поява на свинете. Така че ще намери друг магазин. Без усилие.

Беше почти време да се стяга за работа. Трябваше да си почине и да си сложи маската, която носеше извън тия стени. Това беше нейната „Бургер Кинг“ маска, с усмихващо се и приятелско изражение, без никакви следи от студенина в очите. Застана пред огледалото в банята, включи светлината на тоалетното шкафче и остави маската бавно да обхване чертите на лицето й.

— Да, мадам — каза тя на отражението в огледалото. — Желаете ли пържени картофи с това, мадам?

Прочисти гърлото си. Гласът трябваше да бъде малко по-висок, малко по-неутрален.

— Да, сър, благодаря ви, сър! Приятен ден!

Включваше и изключваше усмивката си, включваше и изключваше. Добитъкът искаше да вижда усмивки. Тя се запита дали работниците в кланицата се усмихват, преди да размажат черепите на говедата с големите дървени чукове.

Лицето й си остана усмихнато. Изглеждаше по-млада от своите четиридесет и една години, но в ъглите на очите си имаше дълбоки бръчки. Дългата й коса нямаше вече цвета на лятно слънце. Беше ръждивокафява и прошарена. Обикновено я връзваше на кок, преди да тръгне за работа. Лицето й бе квадратно, със силни челюсти, но тя можеше да го направи да изглежда безпомощно и изплашено като на крава, която усеща чупенето на черепите някъде в началото на дългата опашка. Нямаше много работи, които да не може да прави с лицето си, стига да пожелае. Можеше да изглежда стара или млада, плаха или дръзка. С еднаква лекота можеше да се преобрази в застаряваща калифорнийка или скучна провинциалистка. Можеше да отпусне рамене и да изглежда като наплашен неудачник или пък да се изправи в целия си амазонски ръст и да разплаче майката на всеки, който би се осмелил да застане на пътя й. Репертоарът й беше неизчерпаем ненапразно бе посещавала драматичното училище в Ню Йорк Сити.

Истинското й име не фигурираше нито на издадената в Джорджия шофьорска книжка, нито на картата й за библиотеката, нито на сметката й за кабелна телевизия, нито пък на пощата, която пристигаше в апартамента й. Истинското й име бе Мери Теръл. Помнеше как обикновено се обръщаха към нея, предавайки си фаса с марихуана и бутилката с евтино червено вино под съпровода на песните им за свобода — Мери Терър[4].

ФБР я търсеше за убийство от пролетта на 1969 година.

Сарджънт Пепър[5] бе мъртъв. Джи Ай Джо[6] беше жив.

Джордж Буш бе президент, кинозвезди умираха от СПИН, хлапаци пушеха марихуана из гетата и предградията, мюсюлмани взривяваха самолети из небето, на власт бе рапмузиката и никой не го бе вече грижа за Движението. То бе потънало в прах и забвение като гробовете на Хендрикс, Джоплин и Бог.

Остави мислите си да я понесат в несигурна територия, а това заплашваше да се отрази на усмихнатото й лице. Тя спря да мисли за мъртвите герои, за бурното поколение, което правеше бомби, пълни с гвоздеи, и ги поставяше в пансиони и в Националната оръжейна.

Шестдесетте бяха мъртви. Оцелелите се влачеха, изпълвайки костюмите и връзките си, пускаха коремчета, оплешивяваха и казваха на децата си да не слушат тоя сатанински хеви метъл. Векът на водолея беше завършил. Чикаго Севън[7] бяха старци. По MTV вървяха Грейтфул Дед, а Еърплейн бяха титуляри в топ четиридесет.

Мери Терър затвори очи и й се стори, че чува писъка на вятъра из руините.

ИСКАМ, помисли си тя. ИСКАМ. Една сълза се търкулна бавно по лявата й буза.

ИСКАМ НЕЩО, КОЕТО ДА Е САМО МОЕ.

Тя отвори очи и погледна жената в огледалото. Усмихвай се! Усмихвай се! Усмивката й бавно се върна.

— Благодаря ви, сър. Не бихте ли желали и едно ледено пепси с този бургер?

Очите й бяха все още твърди — пукнатина в маскировката. Трябваше да го отработи още малко.

Тя си свали пеньоара, изцапан от пюрето, което от едно конвулсивно потрепване на ръката се бе разляло върху него. Огледа голото си тяло в слабата светлина. Усмивката й бавно угасна и изчезна. Тялото й бе бледо и отпуснато — отпуснат корем, отпуснати бедра и отпуснат задник. Гърдите й — увиснали, със сиво-кафяви зърна — изглеждаха празни. Погледът й се спря на мрежата от стари белези, криволичещи по корема и дясното й бедро — ръбестата тъкан на белезите продължаваше надолу, чак до тъмнокафявото гнездо между краката й. Тя прокара пръсти по ръбовете и усети тяхната жестокост. Но това, което бе вътре в нея — тя знаеше, — беше далеч по-лош белег. Бе проникнало дълбоко и разкъсваше душата й.

Мери си спомни, когато тялото й бе младо и стегнато. Той не можеше да държи ръцете си мирни. Спомняше си горещата му сила вътре в нея, когато и двамата летяха в облаците и любовта продължаваше вечно. Спомняше си свещи в тъмнината, мириса на тамян и Доорс — божествената банда — на грамофона. Отдавна отминали времена, помисли си тя. Поколението Уудсток[8] се бе превърнало в поколение Пепси. Повечето от старите кримки бяха успели да изплуват, да сложат костюми, да се приспособят към шибаната система и да се присъединят към добитъка, чакащ реда си в кланицата.

Обаче не и той. Не и Лорд Джак.

Не и тя.

Под меката, гледана само с полуготова храна фигура все още си беше Мери Терър. Мери Терър спеше вътре в тялото й, сънувайки отминали времена и случки.

В спалнята будилникът започна да звъни. С удар на дланта тя го накара да млъкне, врътна кранчето на студения душ и се пъхна под хладните струи. Като свърши с душа и изсуши косата си, тя се облече в униформата на „Бургер Кинг“. Работеше в „Бургер Кинг“ вече осем месеца, издигна се до положението на помощник-управител и под свое командване имаше екип от хлапета, които не можеха да отличат Че Гевара от Джералдо Ривера. Това не я дразнеше — те никога не бяха чували за Уедър Ъндърграунд и Сторм Фронт. За тия хлапета тя беше една разведена жена, която се мъчи да свърже двата края. Това беше добре. И представа нямаха, че тя може да направи бомба от лайно и керосин или пък че борави спокойно с М-16[9], или да застреля без капка колебание някоя свиня ей така, както би смачкала муха.

По-добре да са глупави, отколкото мъртви.

Изключи телевизора. Време бе да тръгва. Взе жълтата значка с усмихнатото лице от гардероба и я закачи отпред на блузата си. После облече кафявия си шлифер, взе чантичката с документите си, които я идентифицираха като Джинджър Коулс, отвори вратата и излезе в студения и омразен външен свят.

Очуканият и ръждясал пикап шеви на Мери Терър си стоеше на паркинга. Успя да зърне Шеклит как я гледа зад пердето. Като усети, че го забеляза, той се дръпна. Това негово любопитство щеше да му докара някоя беля на главата. И то съвсем скоро.

Тя се отдалечи от жилищния комплекс и се вля в сутрешния поток коли, насочени към Атланта от околните малки градчета. Никой от пътуващите в колите и не подозираше, че тя беше шестфутова бомба със закъснител, неумолимо цъкаща към гибелна експлозия.

[1] Един фут = 0,3 м. — Б.пр. ↑

[2] Един фунт = 0,45 кг. — Б.пр. ↑

[3] Прочути анимационни ТВ герои. — Б.пр. ↑

[4] Terror — ужас, страх. — Б.пр. ↑

[5] Sergeant Pepper — персонаж от едноименен албум на Бийтълс. — Б.пр. ↑

[6] Разговорно название на доброволец за Виетнам. — Б.пр. ↑

[7] Чикагската седморка — известна през шейсетте години група, активно бореща се за човешки права, но по законен път. — Б.пр. ↑

[8] Град в САЩ, където през 60-те години се организира първият рок фестивал. — Б.пр. ↑

[9] Автоматична пушка, американско производство. — Б.пр. ↑

I. Крясъкът на пеперудата

1. Сигурно място

БЕБЕТО ЗАРИТА.

— О! — възкликна Лора Клейборн и докосна корема си. — Пак почва!

— Казвам ти — футболист ще е.

От другата страна на масата Керъл Мейзър взе чашата шардоне.

— И така, Мат казва на София, че работата й не струва и София си удря задника в тавана. Знаеш характера на София. Кълна се, скъпа — прозорците се разтресоха. Помислихме, че е настъпил денят на Страшния съд. Мат побягна обратно в офиса си като напляскан ученик, а някой трябваше да се разправя с тази жена, Лора. Искам да кажа, че тя командваше парада там, но представите й са абсолютно — моля да извиниш френския ми, — ама абсолютно шибани.

Тя отпи от виното и тъмнокафявите й очи светнаха от удоволствието на добре разказаната клюка. Косата й се състоеше от разпилени на всички страни черни къдрици, а червените й нокти изглеждаха достатъчно дълги, за да проникнат до всяко сърце.

— Ти си единственият човек, когото тя някога е слушала, и сега, като си извън борда, цялото това място се разпада на парчета. Лора, кълна ти се, тя е извън какъвто и да било контрол. Бог да ни помага… Освен ако не се върнеш на работа.

— Изобщо не бързам — каза Лора и се пресегна за питието си — перие с резенче лимон. — Май всички там са откачили.

Тя усети как бебето пак я ритна. Наистина футболист. Детето трябваше да се роди след около две седмици. Някъде около първи февруари, беше казал доктор Бонърт. Още през първия месец на бременността, в началото на едно дълго и горещо лято, тя се бе отказала от обичайната си чаша вино. Също изоставен, въпреки че се оказа много по-трудно, беше и всекидневният пакет цигари. През ноември навършваше тридесет и шест години и това щеше да бъде първото й дете. Момче — твърдо. На видеозона ясно се виждаше пишката му. Понякога тя просто оглупяваше от щастие, а понякога усещаше смътния страх от неизвестното, кацнало на рамото й като гарван, който се мъчи да изкълве мозъка й. Къщата бе пълна с бебешки книжки, а гостната, известна по-рано като кабинета на Дъг, бе боядисана в бледосиньо. Бюрото и персоналният му IBM компютър бяха изнесени, а на тяхно място бяха донесли кошче, което някога бе принадлежало на баба й.

Странно време беше това. През последните четири години Лора чуваше тиктакането на собствения си биологически часовник и накъдето и да погледнеше, й се струваше, че вижда жени с колички — членове на някакво друго общество. Беше щастлива и развълнувана. Понякога си мислеше, че наистина изглежда лъчезарна, но друг път се усещаше как се пита дали пак някога ще е способна да играе тенис, или пък какво ще стане, когато издутината спадне. Изобилстваха историите на ужаса, като главен доставчик за тях бе Керъл, която бе седем години по-възрастна от нея, два пъти женена и без деца. Грейс Дийли се бе надула с второто си дете и сега всичката й дейност се ограничаваше в това да седи и да нагъва цели кутии шоколад. Линдси Фортейниър не можеше да се справя с близнаците си и децата вилнееха из къщата, сякаш бяха отрочета на Атила Бич Божи и Мария Антоанета. Мериън Бъроуз имаше малко червенокосо момиченце, чийто характер би накарал Макенроу да изглежда като плачливо бебе, а двете момчета на Джейн Фийлдс отказваха да ядат всичко друго, освен виенски наденички и рибени пръчици. Всичко това, разбира се — според Керъл, която бе доволна, че успокоява страховете на Лора от неизвестното бъдеще.

Бяха седнали на една маса в ресторант „Фиш Маркет“ на Атлантас Ленъкс Скуеър. Сервитьорът се приближи и двете си поръчаха обяд. Керъл си поръча скариди и салата от раци, а Лора поиска огромна купа рибена супа с бамя и пушена сьомга специал.

— Ям за двама — обясни тя, доловила едва забележимата усмивка на Керъл.

Керъл поръча още една чаша шардоне. Ресторантът — приятно заведение, издържано в морскозелено, бледовиолетово и розово — бавно се пълнеше с делова тълпа. Лора огледа салона, броейки силовите фигури. Жените носеха костюми в убити цветове и с раменни подплънки, коси като каски от напръскания по тях спрей, а излъчваното ухание и диамантените отблясъци говореха за „Шанел“ и „Джорджо“. Това определено беше светът на „Мерцедес“ и „БМВ“ и сервитьорите бързаха от маса на маса, изпълнени с уважение към парите и платинените Америкън Експрес карти. Лора знаеше с какъв бизнес се занимаваха тия хора — недвижимо имущество, банково дело и посредничество, реклама, обществени отношения — търсените професии на Новия Юг. Повечето от тях живееха в сглобяеми къщурки и караха взети на лизинг луксозни коли, но имиджът беше всичко.

Докато Керъл неспирно дрънкаше за страхотии по вестниците, Лора изведнъж видя странно видение. Видя се да влиза през вратата на фиш маркет вътре, в разредения въздух. Не беше вече възпитаната и добре облечена дама с френски маникюр и кестенява коса, издърпана назад с помощта на старинна златна щипка, за да пада нежно по раменете й. Изглеждаше такава, каквато бе на осемнадесет години — със светлосини очи, дръзко блеснали зад бабешките очила. Бе облечена с парцаливи дънки и блуза, приличаща на избелял американски флаг, а на краката си бе обула сандали от автомобилни гуми, каквито носеха виетнамците в новите филми. Грим нямаше, косата й висеше, отпусната надолу, и имаше нужда от гребен, лицето й бе непреклонно и гневно. По блузата й бяха накичени най-различни значки — МИР, СПРЕТЕ ВОЙНАТА, ИМПЕРИАЛИСТИЧЕСКА АМЕРИКА, ВЛАСТ НА НАРОДА. Околните разговори, в които се чуваха думички като лихвен процент, бизнес и рекламни кампании, спряха, докато хипито, което по-рано беше Лора Клейборн — тогава Лора Бийл, закрачи дръзко към центъра на ресторанта, шляпайки със сандалите по мокета. Повечето от хората тук бяха на възраст между тридесет и пет и четиридесет и пет години. Всички те помнеха протестните демонстрации, среднощни бдения и изгарянето на повиквателните. Някои от тях даже може и да са били с нея в първите редици. Сега обаче седяха зяпнали, а някои се изкискаха нервно.

— Какво е станало? — попита ги тя, докато изпуснати вилици дрънчаха в чиниите и ръце с чаши вино замръзваха във въздуха. — Какво, по дяволите, е станало с нас?

Хипито не знаеше отговора, но Лора Клейборн го знаеше. Остарели сме, помисли си тя. Пораснахме и заехме местата си в машината. А машината ни снабдява със скъпи играчки, Рамбо и Рейгън казват: „Не се безпокойте и бъдете щастливи.“ Живеем в големи къщи, имаме застраховка живот и желанията ни са изпълнени. А сега дълбоко в сърцата си се чудим дали всички тези протести и безредици са изпълнили предназначението си. Мислим си, че сме могли и да спечелим войната във Виетнам, че единственото равенство между хората е в техните кесии, че някои книги и музика трябва да се цензурират и се чудим дали няма да сме между първите, които ще призоват пазителите на реда, ако на улиците излезе ново поколение протестиращи. Младежта гореше с поривите си, а старостта се грееше на яркия огън.

— … искал да се подстриже късо и да си остави дълга миша опашчица да виси отзад. — Керъл се прокашля. — Лора, слез на земята! Ехо, Лора!

Тя примигна. Хипито изчезна, фиш маркет отново се превърна в кътче на спокойствието.

— Съжалявам. Какво казваш?

— Момченцето на Ники Сътклиф, Макс. Осемгодишен, а иска да си подстриже косата и да си остави миша опашчица. Освен това страшно обича рап дрънканиците. Обаче Ники не му дава да ги слуша. Не можеш да си представиш какви мръсотии записват днес по тия плочи! Хубаво е да си помислиш за това, Лора. Какво ще направиш, ако момченцето ти реши да си остриже косата и да хукне из града плешив, пеейки мръсни песни?

— Мисля — отговори тя, — че ще помисля върху това по-късно.

Сервираха салатата и супата. Лора слушаше как Керъл продължи да говори, този път за събитията в отдел „Живот и мода“ в редакцията на местния вестник „Атланта Конститюшън“. Лора бе старши репортер, специализирана в обществени събития, рецензии на книги и малко от „Пътешествия“[1]. Атланта беше без съмнение град с твърде много обществени събития. Младата Лига, Оперно общество, Музеят на Атланта — тези обществени институции, както и много други, изискваха незабавното внимание на Лора, освен това имаше още премиери и партита на дебютанти, дарения от богати меценати на различни музеи на изкуството и музикални фондации, женитби на стари и известни фамилии. Добре че й се пада да се върне на работа през март, защото тъкмо тогава започваше сезонът на женитбите, за да достигне пиковия си момент в средата на юни. Понякога се чудеше как бързо от двадесет и една години стана на тридесет и шест. Беше се дипломирала в Университета на Джорджия, специалност журналистика, после две години работи като репортер в един малък вестник в родния си град Мейкън и после дойде в Атланта. Хубаво време, помисли си тя. Цяла година мина, преди да застане пред монтажната маса на „Конститюшън“ — период, който прекара, продавайки кухненско оборудване при Сиърс.

Винаги бе мечтала да стане репортер на „Конститюшън“. Безпощаден репортер с железни зъби и орлови очи. Да размахва факлата на истината, да смъква маската на расовата дискриминация, да извежда на показ бандитизма в бедните квартали и да изобличава търговците на оръжие. След три години робски труд, прекарани в писане на заглавия и редактиране репортажите на други, най-накрая щастието й се усмихна — предложиха й да стане репортер. Първата работа, която й възложиха, бе да отрази престрелката в един квартал до Брейвс Стейдиъм.

Само че не й казаха нищо за бебето. Не, не, нищо не й казаха.

Когато всичко свърши, тя разбра, че повече не може да продължи. Може би беше страхлива. Може би се бе лъгала, мислейки, че ще може да се справя като мъж. Но един мъж никога не би се пречупил така и не би ревнал като нея. А тя се просна право в краката на полицията. Помнеше електрическата китара, чийто звук, усилен докрай, се носеше из целия паркинг. Беше гореща и влажна юлска нощ. Ужасна нощ — тя понякога все още навестяваше най-лошите й сънища.

Преместиха я на светската хроника. Първото й поръчение там бе да отрази живота на Сивитънс Огарс и Барс Бол.

Прие го.

Лора познаваше други репортери, мъже и жени, които си вършеха добре работата. Трупаха се около съкрушените близки на жертви от самолетни катастрофи и тикаха микрофоните си в лицата им. Ходеха по моргите и брояха дупки от куршуми по телата на убити или пък мръзнеха в мрачни горички в очакване полицията да открие парчета от някоя накълцана жертва. Виждаше как остаряват и се стопяват, търсейки някаква цел сред цялата тази сеч, и реши да си остане в светската хроника.

Това беше сигурно място. И с времето разбра, че сигурните места се намират много трудно, а ако и парите при това са добри, за какво по-хубаво човек можеше да мечтае.

Беше облечена в тъмносин костюм и не се различаваше от другите бизнесдами в ресторанта, въпреки че кройката на нейния бе съобразена с бременността й. На паркинга я очакваше сивото й БМВ. Омъжена бе от осем години и съпругът й работеше като брокер в стоковата борса на Мерил Линч, в центъра на Атланта — заедно успяваха да си докарат годишен доход от над сто хиляди долара. Ползваше козметика от Есте Лоде и купуваше дрехите си от шикозните бутици на Бъкхед. Посещаваше салони, където си правеше маникюр и педикюр, места, където можеше да вземе сауна и да й направят масаж. Ходеше на балет, на опера, посещаваше художествени галерии и музеи — през повечето време сама.

Дъг бе потънал в работа. Имаше телефон в мерцедеса си, а когато си беше вкъщи, непрекъснато се обаждаше или му се обаждаха по телефона. Всичко това, разбира се, бе камуфлаж. И двамата знаеха, че не беше само работата, която го правеше толкова зает. Уважаваха се като стари приятели, които са преживели и са се преборили с какви ли не перипетии, но това все пак не можеше да се нарече любов.

— Как е Дъг? — попита Керъл.

Тя отдавна знаеше истината. Трудно можеше да се скрие нещо от зорките очи на Керъл, а освен това и двете познаваха и много женени двойки, живеещи в мирно финансово сътрудничество.

— Добре е. Работи много — отговори Лора и сръбна малко от супата си. — Като изключим неделните сутрини, аз почти не го виждам. Почна да играе голф в неделните следобеди.

— Да, но бебето ще промени нещата, не мислиш ли?

— Не знам. Може би — вдигна рамене тя. — Той се вълнува, но май се и… плаши.

— Плаши ли се? От какво?

— От промяната, предполагам. От това, че в живота ни ще има нов човек. Странно чувство е това, Керъл.

Тя постави ръка на корема, където живееше бъдещето.

— Да знаеш, че вътре в теб има човешко същество, което, ако е рекъл господ, ще живее на тази земя дълго след като Дъг и аз ще сме си отишли. И това същество трябва да го учиш как да мисли и как да живее. Такава огромна отговорност ме плаши. Сякаш… досега само сме си играли на възрастни. Можеш ли да го разбереш?

— И още как. Точно затова никога не съм искала деца. Страшна работа е това — да възпитаваш деца. Една грешка само и хоп — получаваш или някое мекотело, или някой тиранин! Исусе Христе, не мога да разбера как днес някои хора се хващат за такива сериозни работи! — Вдигна шардонето си и отпи солидна глътка. — Във всеки случай не мисля, че от мен става майка. По дяволите, едно куче даже не мога да отгледам.

Това беше самата истина. Померанецът на Керъл нито уважаваше килимите, нито пък се боеше от свит на руло вестник.

— Дано да съм добра майка — каза Лора и усети как навлиза в опасни плитчини. — Дано!

— Ще бъдеш, не се притеснявай. От теб определено става майка.

— Лесно ти е да го кажеш. Аз не съм толкова сигурна.

— Аз обаче съм. На доста работи си ме научила, какво ще кажеш?

— Може и така да е — съгласи се Лора, — но това е, защото винаги си имала нужда от някой, който да те посръгва от време на време.

— Виж какво, ти ще си страхотна майка! Майка на годината! По дяволите — майка на века! Ще затънеш до ушите в памперс и съм сигурна, че това ще ти хареса. И само гледай какво ще стане с Дъг, когато бебето се роди.

Тук вече навлязоха в зоната на подводните скали, които заплашиха да разбият лодката на надеждата на парчета.

— И за това мислих — каза Лора. — Искам да знаеш, че не раждам това бебе, само и само да задържа Дъг вкъщи. Няма нищо общо с това. Дъг си има свой живот и това, което върши, го прави щастлив. — Проследи с очи струйките по запотената чаша перие. — Една вечер си седях вкъщи и четях. Дъг беше по работа в Ню Йорк. Ти беше на Бермудите в отпуска, а аз трябваше да пиша за бала на розите, насрочен за другия ден. Не ми се искаше да говоря със София, защото тя не обича много да слуша. Опитах се да се обадя на четири-пет души, но всичките бяха излезли някъде. Така че си останах вкъщи и знаеш ли какво ми мина през ума?

Керъл поклати глава.

— Че си нямам нищо мое — каза Лора.

— Точно така! — засмя се Керъл. — Къща за триста хиляди, БМВ и гардероб, пълен с дрехи, за които аз само мога да мечтая! Какво още искаш?

— Цел — отговори Лора и кривата усмивка на приятелката й бавно се стопи.

Сервитьорът поднесе основното ястие. Малко след това в ресторанта влязоха три жени и едната от тях буташе пред себе си количка. Седнаха през няколко маси от тяхната. Лора гледаше майката — русокоса жена, поне десет години по-млада от нея, и със свежест, каквато само младостта може да даде — щом наведеше поглед към младенеца си, и усмивката й сякаш осветяваше целия свят. Лора усети как собственото й дете мърда вътре в нея — внезапен удар с коляно или лакът — и се запита как ли изглежда, свито вътре в издутата й розова утроба, хранещо се през една тръбичка от плът, обединяваща ги в едно цяло. За нея това бе чудо — да има вътре в тялото си мозък, жадуващ за знания. Бебе, което си има всичко — дробове, стомах, вени, по които тече кръв, възпроизводителни органи, очи и тъпанчета. Всичко това, че и още, бе създадено вътре в нея, беше й поверено. На земята щеше да се появи ново човешко същество. Нова личност, откърмена от собствените й жизнени сокове. Това бе чудо на чудесата и понякога на Лора не й се вярваше, че това ще стане. И все пак то си бе в нея и до събитието оставаха само две седмици. Видя как младата майка приглади бялото одеялце около личицето на бебето и после вдигна поглед към нея. Няколко секунди погледите им се задържаха и двете жени си размениха усмивка на разбирателство — някои трудности са минали, но още повече предстоят, говореше усмивката.

— Цел — повтори Керъл. — Ако ти трябва цел, можеш да дойдеш и да ми помогнеш да боядисам владението си.

— Говоря сериозно. Дъг има своята цел — да прави пари за себе си и за клиентите си. Добре се справя. Но какво имам аз? Само не ми навирай вестника в очите, моля те. Там вече съм направила каквото съм могла. Знам, че ми плащат добре и работата ми е уютна, но… — Тя се спря, мъчейки се да превърне чувствата си в думи. — Това е нещо, което всеки може да прави. Вестникът няма да пропадне, ако аз не съм на бюрото си.

Отряза си парче сьомга, но го остави в чинията.

— Искам да съм желана — каза тя на Керъл. — Така желана, че никой да не може да ме замени. Разбираш ли?

— Май да.

Изглежда, се чувстваше малко некомфортно при толкова лични излияния.

— Това няма нищо общо с паричния въпрос или със служебното положение. Нито пък с къщата, колата, дрехите и каквото и да било друго. Това е да имаш някой, на когото да си нужен и през деня, и през нощта. Точно това искам. И слава богу, точно това ще имам.

Керъл атакуваше салатата си.

— Искам пак да посоча — забеляза тя с набодено на вилицата парченце рак, — че кучето излиза по-евтино. Освен това на тях не им се налага да се стрижат и да си оставят миши опашници отзад. Не харесват пънк музика, нито пък хеви метъл, не преследват момичетата и не им избиват зъбите на някой футболен мач. О, боже, Лора! — Тя се пресегна през масата и я хвана за ръката. — Закълни ми се, че няма да го кръстиш Бо или Буба! Не искам да съм кръстница на някое хлапе, което дъвчи тютюн! Закълни се, става ли?

— Вече сме избрали името — каза Лора. — Дейвид. На баба ми.

— Дейвид — опита Керъл няколко пъти. — Ама не Дейви или Дейв, нали?

— Да. Дейвид.

— Харесва ми. Дейвид Клейборн. Президент на Студентската правителствена асоциация при Университета в Джорджия хиляда деветстотин… о, боже, кога се пада?

— Сбърка вековете. Какво ще кажеш за две хиляди и десета?

Керъл ахна.

— Но аз ще съм дърта! — каза тя. — Съсухрена дъртуша! По-добре да си направя някоя и друга снимка, за да покажа на Дейвид каква хубавица съм била.

Лора трябваше да се засмее на този престорен ужас.

— Мисля, че имаш още време.

Промениха темата на разговора, спряха да разговарят за предстоящото събитие и Керъл, която също беше репортерка в светската хроника на „Конститюшън“, разказа на Лора последните клюки от работното място. С това обедната й почивка завърши и Керъл трябваше да се връща на работа. Докато чакаха пред ресторанта служителите на паркинга да им докарат колите, те се сбогуваха и Лора подкара към къщи, а от сивото зимно небе запръска ситен дъждец. Живееше на около десет минути път от Ленъкс Скуеър, на Муър Мил Роуд, отвъд Уест Пейсиз Фери. Бялата тухлена къща бе построена в неголям парцел земя, с борове отпред. Мястото не беше голямо, особено в сравнение с другите къщи в района, но цената му бе доста солена. Дъг бе заявил, че иска да живее близо до центъра на града, така че когато откриха мястото с помощта на приятеля на техен приятел, те охотно платиха.

Лора вкара колата в двуместния гараж, отвори чадъра си и се върна обратно до пощенската кутия. Вътре имаше половин дузина писма, новият брой на „Атлантик Монтли“ и каталози от Сакс, Барне и Ноубъл. Лора се върна в гаража, натисна кодовия номер на алармената система и отключи една врата, водеща към кухнята. Тя изтръска шлифера си от водата и започна да преглежда писмата. Сметка за тока, сметка за водата и едно писмо, на чийто плик бе написано: Г-н и г-жа Клейборн, вие спечелихте безплатно едно пътуване до Дисниленд! И още три писма, които Лора отдели от сметките и отчаяните призиви да посетят разпродажбата на блатистите местности във Флорида. Прекоси коридора и отиде в малкия си кабинет, където натисна копчето на телефонния си секретар, за да провери дали няма оставено някое съобщение.

БИЙП. „Тук е Били Хатауей от Покривни и канализационни услуги Клемънтс. Май ви писна. Телефонът ми е 555–2142. Благодарим.“

БИЙП. „Лора, Мат се обажда. Просто исках да видя дали си получила книгите. Значи се каниш да обядваш днес с Керъл, а? Ти да не си решила да играеш ролята на боксова круша? А реши ли да кръстиш бебето на мен? Ще ти се обадя по-късно.“

БИЙП. Щрак.

БИЙП. „Госпожо Клейборн, обажда се Мари Гелсинг от «Помощи за бездомни в Атланта». Исках да ви благодаря за ценния принос и за репортера, когото изпратихте, за да ни направи малка реклама. Ние наистина имаме нужда от всякаква помощ. Още веднъж благодаря. Довиждане.“

И това бе всичко.

Лора отиде до магнетофона си, сложи касета с прелюдиите за пиано на Шопен и докато прозвучаваха първите встъпителни тонове, се отпусна в един стол. Отвори първото писмо, което беше от „Помощ за Апалачите“. Молеха за съдействие. Второто писмо беше от „Фонд за коренни жители на Америка“, а третото — от „Дружество Кусто“. Дъг казваше, че тя е страхотен борец за каузи и че била в списъка за кореспонденция на всички организации, които те карат да си мислиш, че светът ще се сгромоляса, ако не изпратиш чек, за да го предотвратиш. Той мислеше, че всички тези фондове и дружества са вече богати и го доказваше, като сочеше качеството на хартията и пликовете. Може би десет процента от всички дарения отиват по предназначение, казваше й Дъг. Останалото, добавяше той, отива за заплати, хонорари, наеми, офисно оборудване и други такива. Защо тогава им пращаш още пари?

Защото, казваше Лора, правя това, което за мен е правилно. Може някои от фондовете, които тя даряваше, да са фалшиви, но може и да не са. Но от тия пари тя нямаше нужда, всичките идваха от заплатата й във вестника.

Но имаше още една причина, поради която тя участваше в благотворителността, и може би тя бе най-важната. Чисто и просто се чувстваше гузна, че има толкова много блага в един свят, в който толкова много хора страдат. Но най я беше яд на това, че й харесва да ходи с хубав маникюр, да посещава сауна и да носи хубави дрехи — в края на краищата беше работила здраво, за да ги има, нали? Тя си ги бе заслужила, а и без това никога не вземаше кокаин, никога не си купуваше кожени палта и си продаде акциите от компанията, която въртеше бизнес с Южна Африка. И при това с голяма печалба. Но, Боже господи, тя беше тридесет и шест годишна! Тридесет и шест! Не заслужаваше ли всички тия блага, за които бе работила упорито?

Да заслужава? — помисли си тя. Може ли някой нещо да заслужава? Заслужаваха ли бездомните да мръзнат по градините? Заслужаваха ли тюлените да бъдат тормозени и избивани? Заслужаваха ли хомосексуалистите СПИН и заслужаваха ли богатите жени дрехи по поръчка за петнадесет хиляди долара? Заслужавам е опасна дума, помисли си Лора. Тази дума изграждаше бариери и правеше черното да изглежда бяло.

Тя остави писмата на малката масичка до календарника си.

Вчера по пощата бе пристигнал пакет с четири книги, изпратени от Мат Кантнър, колега от „Конститюшън“. През следващите няколко месеца Лора трябваше да ги прочете и да напише рецензия за тях, предназначена за рубриката „Изкуство и свободно време“. Тя ги прегледа още вечерта, седнала до камината, а навън дъждът неспирно валеше. Имаше нов роман от Антъни Бърджис, документална книга за Централна Африка, роман за Холивуд, наречен „Адресът“, и още една, четвърта, документална творба, която моментално привлече вниманието й.

Лора я взе от мястото, където я бе оставила с лента между страниците. Беше тънка книжка — само сто седемдесет и пет страници и не много добре оформена. Кориците вече се белеха, качеството на хартията не бе добро и въпреки че годината на издаване бе хиляда деветстотин осемдесет и девета, книгата имаше стар, занемарен вид. Издателската къща бе „Маунтинтоп Прес“ от Чатануга, Тенеси. Заглавието беше „Изгори тази книга“ и бе написана от Марк Трегс. На задната корица нямаше снимка на автора — само една реклама на друга книга за ядливите гъби и дивите цветя, написана също от Марк Трегс.

Преглеждайки „Изгори тази книга“, Лора почувства, че днешното й настроение от фиш маркет се завръща. Марк Трегс, както личеше от скромната биографична справка, е бил студент в Бъркли през хиляда деветстотин шестдесет и четвърта и по времето на ерата на свободната любов, дългите коси, достъпно ЛСД, хепънинги и престрелки с полицията по парковете, живял е в Хейт Ашбъри в Сан Франциско. С носталгична нотка в гласа той пишеше за комуните, за стаи, забулени в наркотичен дим, където дискусиите за поемите на Ален Гинебург и маоистките теории се смесваха в абстрактни философии за Бога и природата. Говореше за публични изгаряния на повиквателни и за масови демонстрации против войната във Виетнам. Когато описваше вонята на сълзотворния газ, Лора усети как очите й се пълнят със сълзи, а гърлото й започва да дращи. Беше описал това време така, че то изглеждаше далечно и романтично — отряд благородни разбойници, борещи се за мир.

Четейки между редовете обаче, Лора забеляза, че борбата за власт между отделните фракции на бунта беше също толкова ожесточена, колкото и борбата между демонстрантите и Системата. Тук тази ера не изглеждаше толкова романтична, колкото трагична. Лора си помисли за нея като за последния вик на цивилизацията, преди да е настъпило Средновековието.

Марк Трегс говореше за Аби Хофман[2], SDS, Алтамонт, нежната сила на цветето, Чикаго Севън, Чарлз Менсън[3] и Уайт Албъм[4], Блек Пантерс[5] и края на войната във Виетнам. По-нататък стилът му ставаше по-постен и безцелен, сякаш бе изпуснал парата си, гласът му ставаше все по-слаб, както и гласът на любящото поколение. Накрая той призоваваше да се създаде една организация на бездомните, която да се опълчи срещу силите на Големия бизнес и Пентагона. Символът на Съединените щати не бил вече американското знаме, казваше той, символът бил паричен знак върху поле от кръстове. Призоваваше за демонстрации срещу големите банкови тръстове и TV евангелистите — според Трегс те били съдружници в омагьосването на Америка.

Лора затвори „Изгори тази книга“ и я остави настрана. Може би някои щяха да обърнат внимание на заглавието, но най-вероятно момчето бе осъдено да събира праха по полиците на нечия книжарница, чийто съдържател е някое хипи. Никога по-рано не бе чувала за „Маунтинтоп Прес“, но по външния вид на произведението им ставаше очевидно, че това е малко местно издателство с не много голям опит и пари. Шансът книжката да привлече вниманието на големите издателства също бе нищожен — тия работи определено бяха излезли от мода.

Тя постави ръце на корема си и усети топлината на живота. Какъв ли щеше да бъде светът, когато Дейвид стигнеше нейната възраст? Дотогава озоновия слой сигурно нямаше да го има, а горите щяха да бъдат оглозгани от киселинните дъждове. Кой знае докъде щеше да стигне и войната против наркотиците и с какъв нов вид кокаин наркобароните ще залеят улиците? В доста шибан свят щеше да се появи това дете. И тя се чувстваше виновна за това.

Затвори очи и се заслуша в нежната музика на пианото. Едно време неин любим състав бе „Лед Цепелин“. Но стълбата към небето[6] се бе счупила и освен това нямаше вече време за много любов[7]. Всичко, което желаеше сега, бе мир и спокойствие, едно ново начало, нещо истинско, което да гушне в ръцете си. Звукът от усилените китари й напомняше твърде много за онази гореща юлска нощ в квартала до стадиона, когато гледаше как една полудяла жена слага пистолет на главата на едно бебе и разпилява мозъка му наоколо в червен ветрилообразен душ.

Лора задряма под тихите акорди на пианото, с ръце, скръстени на корема. Дъждът навън се бе усилил. Улиците, които се нуждаеха от ремонт, скоро щяха да прелеят. Но в къщата беше безопасно и топло, алармената система бе включена и засега домът бе убежище за Лора. Телефонният номер на доктор Бонърт беше подръка. Когато дойдеше време, щеше да роди бебето в болницата „Сейнт Джеймс“, която бе на около две мили от къщата.

Моето бебе идва, помисли си тя.

Моето бебе.

Мое.

Лора си почиваше, докато сребърната музика на един друг век бавно изпълваше стаята, а навън дъждът яростно барабанеше по покрива.

В същото време в Кей Март, близо до Сикс флагс, продавачът зад щанда за спортни стоки тъкмо продаваше една малка пушка, наречена „Малкият ловец“, на един клиент в зацапани работни дрехи и охлузена червена шапка.

— Тази ми харесва — каза мъжът с шапката. — Мисля, че Кори също ще я хареса. Това е синът ми. В събота има рожден ден.

— Да можех да имам същата пушка за катерици едно време, когато бях малък! — каза продавачът, докато предаваше пушката, две кутии патрони и един малък оптически мерник. — Няма нищо по-хубаво от това да се разходиш малко из гората и да постреляш.

— Точно така. Там, дето живеем, сме заобиколени от гори. И катерици има много, казвам ви!

Бащата на Кори, чието име бе Луис Питърсън, започна да пише чек за съответната сума. Ръцете му бяха ръце на дърводелец — загрубели от работа.

— Аха, мисля, че едно десетгодишно хлапе ще се оправи с тая пушка, нали?

— Да, сър, хубава е.

Продавачът преписа необходимата информация и постави формуляра в малко метално шкафче зад тезгяха. Когато „Малкият ловец“ бе поставен в калъфа и опакован, той го подаде на Луис Питърсън.

— Ето, готово. Надявам се, че момчето ви ще е щастливо този рожден ден.

Питърсън мушна пакета под мишница, като държеше касовата бележка така, че да се вижда от охраната, запъти се към изхода на Кей Март и излезе в мъгливия дъждовен следобед. Кори ще подскача от радост в събота, каза си той. От известно време насам момчето искаше да си има собствена пушка и тази му пасваше чудесно. Като начало — добра пушка.

Той се качи в пикапа си — в багажника до задното стъкло се виждаше голяма пушка. Запали двигателя, пусна чистачките и подкара към къщи, чувствайки се горд и щастлив с подаръка за сина си, подрусващ се на седалката до него.

[1] Рубрика в повечето западни вестници, обикновено отразяваща привлекателността на екзотични кътчета. — Б.пр. ↑

[2] Един от Чикагската седморка, обвинен впоследствие в притежание на наркотици. — Б.пр. ↑

[3] Терорист, убил известната актриса Шарън Тейт в напреднала бременност. — Б.пр. ↑

[4] Известен албум на Бийтълс. — Б.пр. ↑

[5] Престижна доброволна организация за охрана на обществени събития и известни борци за човешки права. — Б.пр. ↑

[6] Една от най-популярните песни на тази група. — Б.пр. ↑

[7] Още една от най-популярните песни на тази група. — Б.пр. ↑

2. Внимателен купувач

Едрата жена в „Бургер Кинг“ униформа буташе пред себе си количка за пазаруване и обикаляше рафтовете на супермаркета „Пигли Уигли“. Намираше се в търговския център на Мейбълтън, на около четвърт миля от апартамента си. На блузата си бе закачила жълта значка с усмихнато лице. Косата й, блеснала от мазния пушек на гриловете, висеше свободно по раменете й. Лицето й бе сдържано и спокойно, без никакво изражение. Избра си няколко кутии супа, консервирано говеждо и малко зеленчук. От отдела за замразени храни си взе няколко готови храни и кутия диетичен шоколад. Движенията й бяха методични и внимателни, сякаш задействани от вътрешна, натегната пружина. По едно време се спря и вдъхна въздуха, идващ от мястото, където държаха месото — стори й се малко тежък за дробовете й. Подуши миризмата на кръв от прясното месо.

После Мери Терър продължи нататък — внимателен купувач, проверяващ цени и съставки. Храната можеше да е пълна с отрови. Тя избягваше да купува кутии с одраскани страни или ударени консерви. От време на време се спираше и хвърляше поглед през рамо да види дали някой не я следи. Копелетата от ФБР носеха сякаш маски от човешка кожа, които можеха да слагат и свалят и можеха да правят така, че да изглеждат млади и стари, дебели и слаби, високи или ниски. Навсякъде се навираха като хлебарки в мръсна къща.

Днес обаче не мислеше, че е следена. По някой път тилът й изтръпваше, кожата на ръцете й настръхваше и точно по това познаваше, че свинете са наблизо. Но днес се виждаха само домакини и няколко приличащи на фермери типове, купувачи на бакалски стоки. Тя огледа обувките им. Свинете винаги носеха лъснати обувки. Алармената й система мълчеше. Все пак човек никога не знае и точно затова в дъното на чантичката си тя носеше пистолет, какъвто носят полицаите в извънслужебно време, тежащ двадесет и осем унции[1] и побиращ четири патрона „Магнум 357“.

Тя се спря при вината и си избра бутилка „Сангрия“[2]. После добави торбичка соленки и кутия солени бисквити. Следващата спирка бе малко по-нататък, където бяха бурканите с бебешка храна.

Мери зави с количката си зад ъгъла на рафта и видя пред себе си майка с бебе. Жената — още съвсем млада, седемнадесет или осемнадесет годишна — бе привързала детето към количката си за пазаруване. Косата й бе червена и къдрава и бебето също имаше червеникав оттенък на косата. Облечено в светлозелени ританки, то смучеше биберон и оглеждаше околния свят с огромни сини очи, докато риташе и размахваше ръце във всички посоки. Майката, облечена в розов пуловер и дънки, тъкмо избираше бебешка храна от полицата на „Гърбър“. Това беше предпочитаната марка на Мери.

Тя бутна количката си по-наблизо и младата майка каза:

— Извинете. — После дръпна количката си малко назад.

Мери се престори, че търси по полиците определена марка, но всъщност не изпускаше от очи червенокосото бебе. Момичето улови погледа й и Мери включи усмивката си.

— Какво хубаво бебе! — каза тя.

Протегна ръка към количката и бебето се вкопчи в показалеца й.

— Благодаря — отвърна младата майка, но някак си несигурно.

— Забавни са тия бебета, нали? — попита Мери.

Тя вече бе огледала обувките на момичето — изтъркани маратонки. Детето стискаше и отпускаше пръста й.

— Да, г’сожо, мисля, че е така. Разбира се, тоест ако имате деца, нали?

— Какво искате да кажете? — вдигна вежди Мери.

— Ами нали знаете. Децата отнемат толкова време.

Това си е просто едно дете с друго дете, помисли си Мери. Виждаше тъмните кръгове под очите й. Не заслужаваш да имаш дете, помисли си пак Мери, не си си платила таксата. Лицето й запази усмивката.

— Как му е името?

— Аманда.

Момичето избра няколко буркана плодово пюре и ги сложи в количката, а Мери освободи пръста си от хватката на бебето.

— Беше ми приятно да си поговорим.

— Моето бебе обича пюре от праскови — каза Мери и взе два буркана от посочения вид. Лицевите мускули започнаха да я болят. — Имам чудесно здраво момче!

Момичето вече си бе тръгнало, бутайки количката пред себе си. Мери чу тихите звуци, излизащи от биберона на бебето, после количката стигна до края на рафта и момичето зави надясно. Мери почувства желание да изтича след нея, да я стисне за раменете и да я накара да слуша. Да й каже, че светът е мрачен и зъл и много обича да дъвче малки червенокоси момиченца. Да й каже, че агентите на американския Молох[3] се пъхат навсякъде и могат да ти извадят душата през очните ябълки. Да й каже, че можеш да се разхождаш в най-хубавите градини и пак да чуеш крясъка на пеперудата.

Спокойно, каза си Мери. Бъди внимателна. Тя знаеше тайни, които не можеше да сподели. Никой в „Бургер Кинг“ не знаеше за нейното дете и това бе за добро. Тя възвърна контрола върху себе си — капакът щракна на място, — избра още няколко буркана с различни плодове, постави ги в количката и продължи. Показалецът й все още бе топъл от бебешките пръсти.

Спря се пред отдела за пресата. Новият брой на списание „Ролинг Стоун“ беше там. На корицата имаше снимка на група млади жени, „Бенгълс“[4]. Тя не познаваше музиката им. „Ролинг Стоун“ не беше онова списание, което тя помнеше — сгъваше се по средата и в него имаше статии от Хънтър Томпсън и рисунки от този странен тип Стедман, който винаги показваше как хората си повръщат червата. Тези рисунки бяха пълни с гняв и злъч. Сега „Ролинг Стоун“ бе пълно е блестящи реклами и ближеше буржоазния задник. Беше виждала как Ерик Клептън прави ония рекламни клипове на бира — ако имаше бутилка от нея, щеше да я счупи и да му пререже гърлото с някое от парчетата.

Въпреки това тя сложи „Ролинг Стоун“ в количката. Беше все пак нещо за четене — нищо, че не разбира новата музика, нито пък познава съставите. Едно време изчиташе списанието от кора до кора, когато то беше парцал и героите бяха все още живи. Всички те бяха изгорели млади и затова ги наричаха звезди. Млади и мъртви, а тя все още бе жива и стара. Понякога се чувстваше измамена. Сякаш бе изпуснала влак, който няма да се върне, а тя стоеше и чакаше на перона с неперфориран билет в ръка.

На опашката. Нова касиерка. С пъпки по бузите. Вади чековата книжка — чековете са на името на Джинджър Коулс. Внимателно — дръж пистолета на дъното на чантичката. Пиши сумата. По дяволите, тия бакалски стоки здравата прецакваха бюджета! Подпиши. Джинджър Коулс.

— Ето — каза тя на момичето, побутвайки чека и шофьорската си книжка към нея.

На снимката се виждаше усмихнатото й лице, косата й бе сресана назад и подстригана малко по-късо, отколкото сега. Имаше силно лице с прав и тесен нос и високо чело. В зависимост от светлината и цвета на обличаните дрехи, цветът на очите варираше от бледозелен до студено сив. Тя гледаше как касиерката записва номера на книжката на гърба на чека.

— Месторабота? — попита момичето и Мери отговори:

— Юнайтед Парсъл… — И се запъна.

В главата й се завъртя вихрушка от самоличности — цяла вселена. Не, не Юнайтед Парсъл Сървис. Там работеше под друго име от 1984 до 1986 в отправния склад на службата в Тампа.

— Съжалявам — каза тя, докато касиерката я гледаше безизразно. — Това е старата ми работа. Помощник-управител в „Бургер Кинг“.

— О, така ли? — В очите на момичето се появи малко интерес. — Къде точно?

Студена игла прониза сърцето на Мери. Усети как усмивката й спадна с едно деление.

— В Норкрос Роуд, на около шест мили оттук.

— Току-що започнах работа тук — каза касиерката, — но заплатата никаква я няма. Вие ли се разправяте с наемане на нови работници и тям подобни?

— Не.

Пъпките може да са грим, помисли си Мери. Момичето може и да не е толкова младо и глупаво, колкото изглежда.

— Управителят върши това.

Ръката й се пъхна наполовина в чантичката и с върха на пръстите си тя усети хладния метал на пистолета.

— Не ми харесва тук. Няма да е лошо да се преместя. Не ви ли трябват някакви помощници там?

— Не. Всичките ни места са заети.

Момичето вдигна рамене.

— Е, не е зле да намина и да попълня една молба все пак. Дават ви безплатно бургери, нали?

Мери усети. Някой идваше зад нея. Чу тих звук, сякаш някой извади добре смазан пистолет от кобура му и дъхът й спря…

Тя се извъртя, хванала дръжката на пистолета в чантата, и съвсем малко остана да го извади; когато видя червенокосата млада майка да спира количката с бебето до касата. Малката все още смучеше жадно биберона, а очите й шареха нагоре-надолу.

— Добре ли сте? — попита касиерката. — Госпожо?

Усмивката бе изчезнала от лицето на Мери. За част от секундата младата майка успя да види нещо, което я накара да дръпне количката назад и с инстинктивно движение на ръката да прикрие гърдите на бебето. Не можеше да каже какво точно бе видяла, защото гледката изчезна много бързо, но в паметта й се запечата образът на едрата жена със стиснати зъби и зеленикави котешки процепи вместо очи. За това кратко време й се стори, че жената се надвесва над нея и сякаш от кожата й я лъхна студ като в зимна мъгла.

После всичко приключи като щракване с пръсти. Стиснатите зъби и процепите ги нямаше, а лицето на Мери Терър бе спокойно и безизразно.

— Госпожо? — каза касиерката.

— Толкова е хубаво — каза Мери на младата майка, която още не бе разбрала, че това, което изпита, е страх.

Очите на Мери бързо огледаха района на касите. Трябваше да излезе оттук, и то бързо.

— Добре съм — каза на касиерката. — Готово ли е?

— Аха. Секундичка само и ще ви сложа всичко в торбичките.

Покупките напълниха две торбички. Това беше опасният момент, мислеше си Мери. Ако са решили да я хванат, то това ще стане, когато и двете й ръце са заети с торбите. Тя прибра книжката си и преметна чантата през рамо. Остави я отворена, в случай че се наложи да извади пистолета бързо.

— Казвам се Тони — каза касиерката. — Може би ще намина и ще попълня една молба.

Ако някога пак видеше това момиче, помисли си Мери, щеше да го убие. Отсега нататък щеше да ходи да пазарува във „Фуд Джайънт“. Оттатък магистралата. Тя взе торбите и се насочи към изхода. Един мъж в камуфлажно яке, от тия, които носят ловците, се бе запътил към паркинга в гадния дъжд. Мери го наблюдаваше внимателно, докато бързаше към пикапа си, но той дори не погледна към нея. Тя сложи торбите на пода откъм дясната страна, до пакета от „Играчки Арт и Лари“. Отдолу под таблото имаше пушка с рязана цев, закрепена с метални скоби. Седна зад волана, заключи и двете врати, запали двигателя и подкара към къщи, избирайки заобиколен маршрут. През целия път стискаше здраво волана, очите й непрекъснато поглеждаха огледалото за обратно виждане. По едно време изсъска през стиснати зъби.

— Мамка му! Мамка му! Прекарах се! По дяволите, прекарах се!

Лицето й се изпоти. Тя пое дълбоко въздух.

— Спри за малко. Спокойно, спокойно. Никой не те познава. Никой. Никой не те познава.

Повтаряше това като заклинание през целия път до своя блок. От едната му страна имаше паркинг за ремаркета, а от другата — работилница за поправка на камионни двигатели.

Докато Мери паркираше на мястото си, видя пак мишето лице да наднича от прозореца. Това беше старецът от съседния апартамент. Шеклит прехвърляше шестдесет и пет години и рядко излизаше от къщи, освен когато събираше консервени кутии от магистралата. И кашляше много нощем. Една нощ тя прерови неговия боклук и намери празна бутилка от бърбън, картонени подноси за готова храна, списание „Кавалиър“, от чиито страници бяха изрязани някои реклами, и парчета от писмо, които тя подлепи с помощта на скоч и силна лампа. Беше от някаква жена на име Пола и Мери си спомни част от него:

Наистина искам да ти дойда на гости. Какво ще кажеш? Били казва, че няма нищо против. Онзи ден си говорихме и не можем да разберем защо не дойдеш да живееш с нас. Не те ли е срам да живееш по този начин с всичките тези пари, които спести от магазина? Не се преструвай, че не знаеш за какво става въпрос! Мама ми каза! Както и да е! Кевин пита за дядо си всеки божи ден.

Мери опъна ръчната спирачка и видя как Шеклит се дръпна навътре в тъмната стая. Той я гледаше, като излиза и се прибира — по същия начин гледаше и чернокожата жена, живееща над тях, и младата двойка индианци от апартамента отсреща. Не обичаше да я наблюдават, инспектират и съдят. Когато решеше, че е време да се маха, може би щеше да направи нещо за дядо Шеклит.

Мери вдигна двете торби и ги внесе вътре. В апартамента още миришеше на изгоряла пластмаса. Предната стая, облицована с чамова ламперия, бе уютна и подредена. Мери никога не я използваше. Една лампа, пълна със син разтвор, имитация на лава, хвърляше бледосиня светлина — разтворът вътре мърдаше и образуваше причудливи фигури. Напомняше и сперматозоид, търсещ яйцеклетка.

Тя постави торбите на помощната маса в кухнята и перна една мъртва хлебарка от фурнира. След това се върна да вземе новото си бебе.

Още преди да стигне прага на външната врата, чу, че дясната врата на пикала се отваря. Пантите издаваха висок, стържещ звук. Сърцето й подскочи и лицето й се наля с кръв. Шеклит! Претърсваше пикапа й! Бебето ми!, помисли си тя и хукна навън с широки крачки.

Някой тъкмо се навеждаше навътре откъм дясната страна. Мери сграби вратата, затръшна я върху натрапника и чу как оня изпищя от болка.

— О-ох! Исусе Христе! — И се измъкна навън със замъглени от болка очи, притиснал ръка към ребрата си. — Искаш да ми строшиш шибаните ребра ли?

Това не беше Шеклит, въпреки че бе сигурна, че той гледа театъра от прозореца си. Това бе Горди Пауърс, двадесет и пет годишен, със светлокестенява коса, падаща свободно по раменете му. Беше слаб като щека, с дълго изпито лице и набола по бузите брада. Бе облечен в избелели дънки, фланелена риза и олющено черно кожено яке, украсено с метални капси.

— Човече божи! — каза той. — Изкара ми акъла!

— Преди това обаче те потупах предупредително по рамото. Какво искаше да откраднеш?

— Нищо! Просто паркирах и те видях да внасяш пакетите си — реших да ти помогна и да ти донеса и третия пакет! — Той отстъпи назад и разтегли тънките си устни в неприятна усмивка. — Това ли трябваше да получа, задето бях добрият самарянин, а?

Мери погледна наляво и видя сребристата спортна мазда на Горди, паркирана няколко места по-нататък. Тя каза:

— Както и да е, благодаря ти, но ще си го взема сама. — Взе пакета от пода и видя надписа „Играчки Арт и Лари“, изписан отстрани.

— К’во ши прайш? — попита Горди. — Ши си играиш ли?

Мери затръшна вратата и тръгна към апартамента си. Горди я последва и тя знаеше, че той ще го направи. В края на краищата бе дошъл да я види. Снощи бе направила поръчка — преди Роби да стане толкова лош.

— Мирише на нещо тук — забеляза Горди, като затвори вратата и заключи. — Да не си изгорила нещо?

— Да. Вечерята.

Мери занесе пакета в спалнята си и го сложи в шкафа. После — необичайно за нея — включи телевизора на CNN. На екрана се появи Лин Ръсел. Мери я харесваше, защото, изглежда, беше едра жена. Кадърът се промени и показа свински коли е включени сини лампи — в единия ъгъл на екрана говорителят започна да говори, че някой някъде бил убит. На чаршафа на носилката имаше кръв и се виждаха очертанията на някакво тяло. Понякога Мери гледаше CNN с часове, неспособна и нежелаеща да прави каквото и да било, само да седи и да гледа като паразит, хранещ се с мъките на други човешки същества. Когато беше добре напомпана с ЛСД, екранът ставаше триизмерен и показваните сцени минаваха в стаята, а това беше доста тежка ситуация.

Тя чу оттатък шумоленето на торбичка. После чу гласа му:

— Ей, Джинджър! За к’во ти е толкоз бебешка храна?

Докато се върне в кухнята, в главата й се оформи отговор:

— Една котка се мотае някой път насам. Храня я.

— Котка? Да обича бебешка храна? Мразя котки. Настръхвам, като ги видя.

Малките и блестящи като копчета очи на Горди винаги шареха, търсейки нещо. Те откриха коричката стопена пластмаса на един от котлоните, регистрираха факта и продължиха.

— Имаш хлебарки — забеляза.

Той се разходи из кухнята, докато Мери се занимаваше с покупките. Горди се спря пред една от снимките, изобразяващи усмихнато бебе.

— Имаш си тръпка към бебетата, нали?

— Да — каза Мери.

— А как така нямаш деца тогава?

Не му казвай, помисли си Мери. Горди й приличаше на мишка, която се опитва да отмъкне троха изпод ноктите на тигър.

— Просто не съм успяла.

— Знаеш ли, странно е малко, а? Двамата с теб правим бизнес вече… колко, пет или шест месеца? А аз нищичко не знам за теб.

От джобчето на ризата си той извади клечка за зъби и я мушна между пожълтелите си дребни зъби.

— Даже не знам отде си.

— От ада — каза тя.

— Олеле-е-е — размаха той ръце в престорен ужас. — Не ме плаши, сестро! Не бой се, няма да се насера. Отде си?

— Искаш да кажеш къде съм родена ли?

— Аха. Не си тукашна, щото не говориш като у Джорджия.

Тя реши да му каже. Може би защото отдавна не бе казвала:

— Ричмънд, Вирджиния.

— И как така си попаднала тука? Как така не си във Вирджиния?

Мери подреди готовата храна и я сложи в камерата. Въображението и заработи на пълни обороти.

— Преди няколко години имах трудности в брака. Мъжът ми ме хвана с един по-млад тип. Ревниво копеле беше. Каза, че ще ми разпори корема и ще ме остави в гората, където никой няма да ме намери. Каза, че ако той не го направи, имал приятели, дето щели. Така че избягах, без да се обръщам. Движех се непрекъснато, била съм тук-там, но ми се струва, че още не съм си намерила дом.

— Да разпори на тебе корема? — Горди се усмихна, без да вади клечката. — Не го вярвам!

Мери впери поглед в него.

— Искам да кажа… ами… едричка жена си. Трябва да е някой як мъжага, за да те катурне, а?

Тя постави бурканите с бебешката храна в кухненския шкаф. Горди смучеше клечката и звукът беше същият, който издаваше бебето с биберона.

— Още нещо да искаш да знаеш?

Тя затвори шкафа и се обърна към него.

— Аха. Като например… на колко години си?

— Твърде стара, за да слушам още изгъзици. Донесе ли поръчката ми?

— Тук, до сърцето ми.

Горди бръкна в страничния джоб на якето си и извади целофанено пликче, в което имаше малко квадратче промазана хартия.

— Помислих си, че дизайнът може да ти хареса.

Той подаде пликчето на Мери и тя видя какво имаше на хартията.

Равномерно разположени, на квадратчето имаше четири жълти усмихнати лица, подобни на значката, закачена на блузата й.

— Приятелчето ми е истински художник — каза Горди. — Може да си измисля какви ли не неща. Завчера един клиент искаше малки самолетчета. Някакъв друг хахо пък искаше американското знаме. Е, цветовете струват малко по-скъпо, но каквото и да е, приятелчето ми си харесва работата.

— Твоят приятел върши добра работа.

Тя вдигна хартията срещу светлината. Лицата бяха боядисани с хранителна боя с дъх на лимон, а малките точици на очите бяха евтина, но силна киселина, приготвена в една лаборатория близо до Атланта.

Мери извади портмонето си от чантичката — извади и автоматичния „Магнум“. Остави пистолета на помощната маса, докато отброяваше петдесет долара за стоката.

— Добро парченце, а? — каза Горди и пръстите му погалиха оръжието. — Готина сделка направи ти с това.

Ръката му прие парите и банкнотите потънаха някъде в дънките му.

Мери бе купила магнума през септември от него, два месеца след като той го беше забърсал от един съдържател на бар (барът се наричаше „Виолетов човекоядец“). 38-калибровият в чекмеджето и рязаната цев в пикапа бяха купени през последните няколко години от различни канали. Където и да отидеше, Мери винаги се стараеше да си намери някой, който да я снабдява с нейните две слабости — ЛСД и оръжия. Винаги бе обичала оръжията — миризмата и тежестта им я възбуждаха, бяха така зловещо красиви, „феминистка, избиваща комплекси“ — така я беше нарекъл едно време Лорд Джак и думите му изплуваха от сивата мъгла на спомена.

За нея ЛСД-то и оръжията бяха връзка с миналото и без тях животът щеше да бъде празен като утробата й.

— Окей. С това приключихме, нали? — Горди извади клечката от зъбите си и я пъхна обратно в джобчето. — До следващия път?

Тя кимна. Горди тръгна да излиза от кухнята и Мери го последва с натъпканите с киселина усмихнати лица в ръка. Като си тръгне, тя щеше да роди. Бебето беше в шкафа до леглото и затворено в кутия. Щеше да оближе усмихнатите лица, да нахрани новото си бебе и да гледа по CNN как хората от омразния външен свят се избиват помежду си.

Горди протягаше ръка към ключалката. През изминалите години бе погълнала толкова ЛСД, че когато си поискаше, можеше да гледа като в забавен каданс, можеше да разбива всяко движение на отделни съставни части. Ръката на Горди бе на ключалката — той бе готов да отвори.

Горди бе едно мазно копеле. Продавач на наркотици и контрабандно оръжие. Но все пак бе човешко същество и Мери внезапно осъзна, че иска да усети човешко докосване.

— Почакай — каза тя.

Горди спря, почти завъртял ключалката.

— Имаш ли някакви планове? — попита Мери.

Беше готова да приеме отказ, готова да се свие обратно в черупката си.

Горди се поколеба и се намръщи.

— Планове? Като например?

— Например да хапнеш нещо. Имаш ли къде да отидеш?

— Ами след някой и друг час трябва да забера приятелката си. — Той погледна часовника си. — Казвай!

Мери доближи усмихнатите лица към носа му.

— Не искаш ли да опиташ?

Очите на Горди прескочиха към стоката и пак се върнаха обратно.

— Не знам — каза той.

Беше уловил една неизречена покана — не за ЛСД-то, а за нещо друго. Може би начина, по който се приближи до него, може би лекото й кимване с глава към спалнята. Каквото и да беше, Горди знаеше тоя език. Помисли малко — все пак клиентка е, а бизнесът върви зле, ако чукаш клиентките си. Не беше и главозамайваща хубавица, а и стара на това отгоре. Затова пък той никога не бе свалял толкова висока жена и се запита като какво ли ще е да се гмурне и заплува в това блато от плът. Май и циците си ги биваше. Лицето й би могло да бъде хубаво, ако му сложи малко грим. И все пак… имаше нещо странно в нея — всички тия картинки на бебета по стената и…

По дяволите! — помисли си Горди. Защо пък не? Би могъл да чука и дърво, стига да намери достатъчно голяма дупка в него.

— Аха. Май ще опитам.

— Хубаво.

Мери се пресегна през него, заключи и постави веригата. На Горди му замириса на хамбургери. Когато тя погледна отново към него, лицето й бе съвсем близко и очите й имаха оттенък на нещо средно между зелено и сиво.

— Ще направя вечеря и после ще отпътуваме. Обичаш ли супа минестроне и сандвич с шунка?

— Да — вдигна рамене той. — Каквото и да е.

Ще отпътуваме — беше казала тя. Това беше допотопен израз. Беше го чувал в старите филми по телевизията, когато показваха филми от шейсетте и тям подобни бълвочи.

Той я изгледа, докато тя се обърна и тръгна към кухнята, и после я чу да налива вода от чешмата.

— Ела да си приказваме.

Горди погледна към ключалката и веригата. Още можеш да си тръгнеш, ако искаш. Тая грамада ще те направи на пестил, ако не внимаваш. Той огледа лампата и лицето му се оцвети в синьо.

— Горди? — Гласът й бе нежен, сякаш говореше на дете.

— Е, добре. Имаш ли бира?

Той съблече якето си, метна го на очукания диван в дневната и се запъти към кухнята, където Мери Терър приготвяше супа и сандвичи за двама.

[1] Мярка за тежест, равна на 28 грама. — Б.пр. ↑

[2] Напитка от разредено и подсладено червено вино с подправки. — Б.пр. ↑

[3] Митично чудовище, хранещо се с хора. Авторът прави паралел между него и Системата, подчинена единствено на печалбата, без оглед как се постига тя. — Б.пр. ↑

[4] Съвременна дамска рок група. — Б.пр. ↑

3. Моментът на истината

— Какъв е тоя боклук?

— Какъв боклук?

— Този тук. „Изгори тази книга“. Ти ли я четеш?

Дъг влезе в кухнята, където Лора тъкмо слагаше купата с говеждото с лук в микровълновата печка. Той се облегна на белия барплот и зачете на глас:

— „Както всяка болест, така и кредитната мания трябва да се атакува с пречистващо лекарство. Първата лъжичка от него е лична — вземете чифт ножици и нарежете кредитните си карти. Всички до една. В тази минута. Не се поддавайте на увещанията на тия, които ви съветват да постъпите другояче. Големият брат Бизнес ви гледа и можете да използвате възможността да му се изплюете в лицето.“ — Дъг се намръщи и вдигна поглед. — Това е или майтап, или тоя Трегс е комунист.

— Нито едното, нито другото.

Тя затвори вратата на печката и фиксира времето.

— Беше активист навремето — шейсетте години — и мисля, че си търси кауза.

— Кауза! Боже господи, ако всички направят това, икономиката ни ще се срине!

— Хората наистина ползват картите си твърде много.

Мина покрай Дъг, отиде при купата салата на барплота и започна да я разбърква.

— Поне ние го правим.

— Ами да, страната ни скоро ще стане безкасово общество. Социолозите предричат това нещо от години насам.

Дъг разлисти книгата. Той беше висок й строен мъж със светлокестенява коса и кафяви очи, с приятно лице, по което обаче започваше да личи отпечатъкът от напрегнатата му работа — бръчици, сенки. Носеше очила с рогови рамки, тиранти — сега им викаха презрамки — с раираните си костюми и имаше шест различни маркови връзки в гардероба си. Беше с две години по-възрастен от Лора, носеше пръстен с розов диамант и монограм на ризите си, имаше писалка със златен писец и понякога запалваше пура „Дънхил Монтекрус“, а през последните години бе почнал да си гризе ноктите.

— Не ползваме картите повече от другите — каза той. — Каквото и да говорим, кредитната ни система е велика и точно затова върши работа.

— Би ли ми подал олиото и оцета, моля те? — помоли го Лора и Дъг протегна ръка към кухненския шкаф.

Тя заля салатата с олиото и оцета и продължи да я бърка.

— Но това е смешно! — поклати глава Дъг и затвори книгата. — Защо ли въобще печатат такива боклуци?

— Това е едно малко издателство. Намира се в Чатануга. Никога по-рано не съм чувала за тях.

Тя почувства как бебето мръдна — съвсем лекичко, просто промяна в позата.

— Няма да им я рецензираш, нали?

— Не знам. Мислех, че ще е по-различна.

— Бих искал да чуя какво мислят рекламните ви агенти за това! Та този тип говори за организиран бойкот срещу петролните компании и големите банки! На това му вика „икономическо превъзпитание“. — Той изсумтя с раздразнение. — Какви ли не глупости мислят! Искаш ли чаша вино?

— Не, по-добре не.

— От една нищо няма да ти стане. Хайде де!

— Не, наистина. Ти си пийни.

Дъг отвори хладилника, извади половин бутилка Шабли и си наля пълна чаша. Разклати виното леко в чашата, отпи и свали чиниите за салатата от полицата.

— И така… как беше Керъл днес?

— Много добре. Натъпка ме с най-новите несгоди и мъки човешки. Както обикновено.

— А не видя ли Тим Сканлън там? Водил е един клиент на обед.

— Не, никого не видях. О… видях Ан Ейбърнати. Беше там с още някой от тяхната служба.

— Де и аз да имах двучасови обедни почивки! — Дясната му ръка продължаваше да върти виното из чашата. — Тая година е голяма за нас, но ти казвам — Паркър трябва да наеме още един помощник. Бог ми е свидетел, че работата ми е толкова много, че преди август няма да мога да си седна на задника. — Дъг протегна ръка и я сложи на корема. — Как е той?

— Рита. Керъл казва, че от него щял да стане добър футболист.

— Не се съмнявам. — Пръстите му опипваха корема, мъчейки се да доловят очертанията на бебето. — Как ме виждаш като футболен татко? Обикаляйки от град на град с постелка на рамо? А през лятото — голф. Искам да кажа — въобще игри с малки топки. Кълна се, че никога не съм се виждал в избелели дънки да крещя по стадионите, окуражавайки някое хлапе. — Дъг се намръщи. — Ами ако не обича спорта? Ако е някое компютърно генийче? Какво от това — така сигурно ще вади повече пари. Компютър, който сам се учи — какво ще кажеш? — Намръщеното му изражение внезапно се смени с широка усмивка. — Ей, май го усетих как мръдна! А ти?

— Съвсем ясно — каза Лора и притисна ръката му плътно до корема си, за да го накара да усети как Дейвид мърда там, в тъмното.

Вечеряха в столовата, където през един миниатюрен, с размер на пощенска марка прозорец далеч навън се виждаше китка дървета. Лора запали свещи, но Дъг каза, че не виждал какво яде, така че тя пак запали лампите. Дъждът продължаваше да вали с променлива сила — ту силен, ту ситен като мъгла. Говореха си за новините от деня, за това, че положението по магистралите е лошо е това натоварено движение и за това, че рано или късно развихрилото се строителство ще трябва да се поуспокои малко. Разговорът им, както обикновено ставаше, се насочи към работата на Дъг. Лора забеляза, че гласът му е станал по-твърд. Тя отново повдигна въпроса, че могат да си вземат отпуската през есента и Дъг обеща да помисли по това. Отдавна бе осъзнала, че те вече не живеят ден за ден, а в някакво митично утре, когато работата на Дъг ще е намаляла и натискът на пазара ще е поотслабнал, дните им ще са делово спокойни, а нощите — време за общуване. Също така отдавна бе осъзнала, че това никога няма да стане. Понякога тя сънуваше как те двамата бягат в огромна въртележка за катерички, а отзад ги гони някаква кошмарна зъбата машина. Не можеха да спрат, не можеха да намалят, иначе щяха да попаднат в зъбите на машината. Беше ужасен сън, защото в него имаше истина.

От години гледаше как Дъг се изкачва от позицията на младши служител във фирмата към все по-отговорни длъжности. Той беше незаменим там. Това бе негово определение — незаменим. Работата, която си носеше вкъщи, и времето, прекарано в телефонни разговори, го доказваха. По-рано всеки уикенд те излизаха да вечерят и ходеха на кино. Ходеха на танци, през ваканциите ходеха по такива места като Бахамите и Аспен. Сега се считаха късметлии, ако останеха сами вкъщи, а ако успееха да видят някой филм, то това ставаше на видеото. Е, вярно е, заплатите бяха големи — и неговата, и нейната набъбнаха, но кога им оставаше време да се порадват на труда си? Гледаше как Дъг остарява, мислейки за портмонетата на другите, за това дали парите им са вложени в достатъчно дългосрочни инвестиции, дали международната политика няма да накара долара да падне. Трябваше да взема светкавични решения като акробат по въже, опънато над бурно море. Успехът на собствената й кариера се дължеше на познанството с необходимите хора и в умението да проникнеш зад златните порти на социалната върхушка в Атланта. Но бяха се изгубили един друг. Това, което бяха по-рано, вече го нямаше и осъзнаването на този факт караше сърцето на Лора да се свива от болка. Което пък, от своя страна, я караше да се чувства ужасно виновна, защото тя разполагаше с всички материални неща, които човек може да си представи, докато хората по улиците на града гладуваха и живееха по подлезите в кашони.

Днес тя излъга Керъл. Когато й каза, че не ражда детето само за да приближи Дъг към себе си. Това беше лъжа. Може би най-накрая това ще стане. Може би накрая двамата ще се отпуснат, ще намерят обратния път към това, което бяха. Детето би могло да го стори. Да имаш някой, който да е част от тебе, сигурно би могъл да го стори и те двамата отново щяха да се върнат към действителността.

— Мисля да купя утре един пистолет — внезапно каза Дъг.

Пистолетът. През последните няколко седмици говореха често за това — откакто къщата, на две пресечки от тяхната, бе разбита, докато цялото семейство вътре спяло.

През изминалите няколко месеца престъпността в Атланта се приближаваше все повече към прага им. Лора беше против да се държи вкъщи пистолет, но кражбите в Бъкхед растяха и понякога, когато Дъг отсъстваше нощем, тя се чувстваше уплашена и уязвима, въпреки алармената система.

— Бебето е на път, затова мисля, че е по-добре да не отлагам — продължи той, сипвайки си от купата. — Няма да е голям. Няма да е „Магнум“ или нещо такова. — Усмихна се нервно, защото оръжието го изнервяше. — Някой малък автоматичен пистолет или нещо подобно. Можем да го държим в чекмеджето до леглото.

— Не знам. Наистина идеята не ми харесва.

— Мисля си дали да не се запишем в някой курс по безопасно боравене с оръжие. Така ще се почувстваш по-добре, а и аз също. Мисля, че или в магазина, или в полицията имат такива курсове.

— Ами да — каза тя подигравателно. — Първо ще ходя на пищовджийски уроци, а оттам — на уроци по майчинство.

— Знам, че присъствието на оръжие вкъщи те безпокои, а и мен също. Но трябва да гледаме действителността в очите — това е един опасен град. Дали ти харесва или не, ние трябва да имаме пистолет, с който да защитаваме Дейвид. — Той кимна, сметнал въпроса за приключен. — Утре. Утре отивам да купя пис…

Телефонът иззвъня. Дъг беше изключил телефонния секретар и в желанието си да отиде бързо до телефона в кухнята, обърна чинията със салатата и част от олиото се разля върху раираните му панталони.

— Ало? — каза той. — Да, тук съм.

Лора го последва в кухнята и каза:

— Свали панталоните.

— Какво? — Дъг покри слушалката с ръка. — А?

— Панталоните. Свали ги. Олиото ще се просмуче, ако не му сложа нещо.

— Окей.

Той разкопча ципа, откачи тирантите и ги остави да паднат в глезените му. Бе обул памучни чорапи, стигащи високо над прасеца му.

— Слушам те — каза той в слушалката. — Уф, да.

Гласът му бе напрегнат. Свали си обувките, после панталоните и ги даде на Лора. Тя отиде до мивката, пусна студена вода и изтърка малко мазните петна. Химическото чистене щеше да оправи работата, но навременната й намеса поне нямаше да позволи да останат постоянни петна.

— Довечера? — чу тя как Дъг извика невярващо. — Няма да стане! Бумагите няма да са готови преди другата седмица.

О, не, помисли си тя. Сърцето й се сви. Търсеха го от службата — вечната й съперница. Дотук с присъствието на Дъг вкъщи тая вечер. По дяволите, не могат ли да го оставят поне веднъж на мира да…

— Не мога да дойда — каза Дъг. — Не! Твърдо не!

Пауза. После:

— Но аз съм си вкъщи и вечерям, Ерик. Остави ме един път и аз да си поема дъх, става ли?

Ерик Паркър. Началникът на Дъг в „Мерил Линч“. Това бе лош знак.

— Да. Добре. — Тя видя как раменете му се отпуснаха. — Добре, след около… — той погледна часовника на стената: — … тридесет минути ще се видим при теб.

Затвори, изпусна дълга въздишка и се обърна към нея.

— Е, това бе Ерик.

Тя нямаше какво да каже. Много пъти телефонните повиквания го бяха откъсвали от къщи.

— По дяволите! — каза той тихо. — Трябва да направя нещо по този въпрос. Ще се опитам да се върна след около… — пак погледна към часовника: — … два часа. Максимум три.

Това означава четири, помисли си Лора. Тя погледна недотам мускулестите крака на мъжа си.

— Я по-добре иди и си намери други панталони в такъв случай. Аз ще се погрижа за тия.

Дъг се върна в спалнята, а Лора отнесе омазаните панталони в пералното помещение до кухнята. Натърка петната с малко перилен препарат и ги остави на сушилника. После се върна в столовата да си довърши вечерята, а след малко се появи и Дъг, облечен в пясъчножълти панталони и светлосиня риза с поло. Той седна и загълта вечерята си.

Съжалявам за това. Ще гледам да се оправя по-скоро, окей?

— Окей.

Целуна я по бузата и отново сложи ръка на корема й. После излезе през кухнята и оттам в гаража — тя чу как мерцедесът запали и вратата на гаража се отваря. Дъг даде назад, вратата на гаража се затвори с тъп звук и край.

Тя и Дейвид бяха сами.

— Е — каза тя.

Погледна „Изгори тази книга“, където я бе оставил Дъг на барплота. Реши тази вечер да привърши с нея и да се захване с книгата за Холивуд. После почисти чиниите и ги сложи в миялната машина. Дъг работеше като роб, а това не беше честно. Той и без това си беше работяга, а напрегнатата му работа само влошаваше повече положението. Запита се какво ли е отношението на съпругата на Ерик, Марси, към оставането му до толкова късно на работа в такава дъждовна нощ. Кога парите се бяха превърнали в бог? Е, няма смисъл да се тюхка сега.

Отиде в пералното помещение и преметна панталоните на една дървена закачалка. Ръбовете им не съвпадаха както трябва — тази неточност я подразни и тя реши да я коригира. Свали панталоните от закачалката и ги сгъна отново.

И нещо падна от джоба им.

Малко парче зелена хартия. Кацна на линолеума до левия й крак.

Тя се взря надолу.

Талон от билет.

Лора стоеше с панталона в ръцете и не мърдаше. Талон от билет. Трябваше да се наведе да го вземе, а това изискваше внимателни движения, за да не загуби равновесие. Тя се наведе, хваната за сушилника, и вдигна билета. Мускулите на гърба й сякаш проговориха, когато се изправи. Досега бяхме добри с теб. Не злоупотребявай с това. Лора тръгна да изхвърли билета в кошчето, но в последния момент спря.

От какво беше тоя билет?

Името на театъра бе написано — Кентърбъри Сикс. Сигурно е от някой киносалон в търговски център, помисли си тя. Една от тия второстепенни кинозали с много предназначения. Това бе обаче нов билет. Зеленият цвят още не беше избелял. Лора погледна окачените на закачалката панталони. Бръкна в единия джоб, но не напипа нищо, освен плат. После бръкна в другия. Оттам извади наченато пакетче ментови бонбони, петдоларова банкнота и още един талон от билет. Кентърбъри Сикс, пишеше на него.

Никога през живота си не бе ходила в Кентърбъри Сикс. Даже не знаеше къде е.

С билетите в ръка, Лора уморено се отправи към кухнята. По прозорците плющеше дъжд. Брутален звук. Опита се да си спомни кога за последен път бяха ходили с Дъг на кино. Преди две-три години най-малко. Май че бяха гледали „Вещиците от Истуик“ тогава. Сега това бе стар филм. Тогава какво правеха тия билети в джобовете на Дъг?

Отвори телефонния указател на раздел „Театри“. Кентърбъри Сикс се намираше в другия край на града на някаква малка уличка. Тя набра посочения номер и оттам получи записано съобщение на програмата — смесица от тийнейджърски секскомедии, фантастични ужаси и екшън в стил Рамбо. Остави слушалката и остана така, загледана в часовника на стената.

Защо Дъг е ходил на кино и не й е казал? И кога е намерил време за кино? Знаеше, че се доближава вече и до опасния въпрос — с кого е ходил?

Глупаво е, помисли си тя. Сигурно имаше логично обяснение. Сигурно. Завел е някой клиент на кино. Точно така. Чак до другия край на града, заради някакъв си боклук? Я чакай малко, каза си. Спри дотук, преди да си се побъркала! Нищо лошо не е станало. Някакви си два билета. Е, и какво от това?

Ами какво… защо Дъг не й е казал?

Лора включи миялната машина. Беше съвсем нова и почти не вдигаше шум — само някакво дълбоко и тихо бръмчене.

Тя взе „Изгори тази книга“, възнамерявайки да се върне в кабинета си и да приключи с философските мнения на Марк Трегс. Обаче някак си, без да се усети, се озова до телефона. Отвратително нещо е това телефонът! Мамеше и нашепваше неща, които е по-добре да не чуваш. Да, но тя искаше да разбере за тия билети. Те вече бяха като два Евереста в главата й и тя не виждаше нищо друго, освен оръфаните им краища. Трябваше да знае! Набра номера на офиса на Дъг.

Бийп. Бийп. Бийп. Пет пъти. Десет пъти. После, чак на четиринадесетото:

— Ало?

— Здравейте, казвам се Лора Клейборн. Там ли е вече Дъг, моля?

— Кой?

— Дъг Клейборн. Там ли е вече?

— Никой няма тук, мадам. Само ние сме.

— Кои вие?

— Казвам се Уилбър — каза мъжът. — Само ние, портиерите, сме тук.

— Господин Паркър трябва да е там.

— Кой?

Ерик Паркър — добави раздразнено тя. — Не знаете ли кой работи в тоя офис?

— Освен нас, тук няма никой, мадам. Почистваме и това е всичко.

Но това е невъзможно, помисли си тя. Дъг може още да не е стигнал, но Ерик Паркър трябваше да е там! Нали беше позвънил от офиса?

— Когато Дъг Клейборн пристигне — каза тя, — предайте му да се обади на жена си, моля ви.

— Да, мадам, нямате проблеми — отвърна портиерът. Лора благодари и затвори.

Взе „Изгори тази книга“, отиде в кабинета си, пусна една касета с камерна музика на Моцарт и се намести удобно на стола.

Десет минути по-късно продължаваше да стои, втренчена в една и съща страница, преструвайки се, че чете, а всъщност си мислеше. Кентърбъри Сикс, два билета, Дъг вече трябва да е стигнал в офиса досега, защо не се обажда, къде е?

Минаха още пет дълги минути. После още десет — цяла вечност. Нещо му се е случило, помисли си тя! Може да се е блъснал някъде в тоя дъжд! Докато ставаше, усети как Дейвид мръдна в корема й, сякаш споделяйки тревогите й. Отиде в кухнята и позвъни отново.

Телефонът звънеше ли, звънеше, но този път никой не отговори.

Лора се върна обратно в кабинета, после пак в кухнята, безцелно шарейки насам-натам. Опита да се свърже още веднъж и този път остави апарата от другия край да звъни, докато му се откачат чарковете, но никой не вдигна. Погледна часовника. Може би Дъг и Ерик са излезли да пийнат нещо. Но защо ще го правят, като имат толкова много работа? Е, каквото и да е станало, Дъг щеше да й каже, като се върне.

Точно както й бе казал за билетите ли?

Лора прелисти телефонния указател и откри домашния телефон на Ерик Паркър.

Утре щеше да се почувства ужасно тъпо, когато Дъг й каже, че двамата с Ерик са отишли да посрещнат някой клиент или че просто са решили да не вдигат телефона, докато работят. Щеше да се чуди къде да се свре от срам, че си е мислила дори и за минутка, че Дъг не й казва истината.

Страхуваше се да позвъни, глождеше я някакъв страх, който постепенно се надигна и я стисна за гърлото. Вдигна слушалката и набра първите четири цифри и пак я постави. Позвъни в офиса за трети път — никакъв отговор, въпреки най-малко двайсетте позвънявания.

Моментът наистина бе настъпил.

Лора пое дълбоко дъх и позвъни у Ерик Паркър.

На третото позвъняване се обади женски глас:

— Ало?

— Здрасти, Марси! Лора Клейборн се обажда.

— О, здрасти, Лора! Доколкото знам, времето наближава.

— Да, точно така. Още около две седмици. Детската е готова, така че не ни остава друго, освен да чакаме.

— Слушай, направи това чакане приятно, защото като се роди детето, няма да имаш време за нищо.

— И аз така чувам да разправят.

Лора се поколеба — трябваше да пита, а не й беше никак приятно.

— Марси, опитвам се да се свържа с Дъг. Знаеш ли случайно, да не би да са излезли да посрещнат някой клиент или просто са решили да не вдигат телефона.

Няколко секунди тишина и после:

— Съжалявам, Лора, но не те разбирам.

— Ерик извика Дъг по телефона от офиса. Знаеш ги. Трябвало да свършат някаква работа.

— О! — Марси отново замълча и Лора усети как сърцето й заби бързо. — Лора… ъ-ъ… тази сутрин Ерик тръгна за Чарлстън. До събота няма да се върне.

Лора усети как кръвта започна да пари бузите й.

— Не, Ерик позвъни на Дъг от офиса. Преди около час.

— Ерик е в Чарлстън — засмя се нервно Марси Паркър. — Може би са водили междуградски разговор.

— Може би. — На Лора й се зави свят и шумът от барабанящия по покрива дъжд сякаш заглъхна.

— Виж какво, Марси… не трябваше да… ти се обаждам. Само те обезпокоих.

— Не, не, няма нищо. — Гласът на Марси бе уклончив — искаше да затвори колкото може по-бързо. — Надявам се, че с бебето всичко е наред. Всъщност знам, че е наред, но… ти знаеш.

— Да. Благодаря ти. Бъди здрава.

— Довиждане, Лора.

Лора затвори.

Осъзна, че музиката е спряла.

Седна на стола в кабинета, а дъждът навън продължаваше да се лее. Ръката й стисна двата билета от киното, в което никога не бе ходила. Другата ръка положи бавно върху издутия си корем, несъзнателно търсейки топлина от Дейвид. Мозъкът й пламтеше и й бе трудно да мисли. Дъг бе вдигнал телефона и бе говорил с някого, когото нарече Ерик. Бе отишъл в офиса да работи. Нали така? А ако не, тогава къде е отишъл? Дланта й мокреше билетите. С кого бе Дъг, след като Ерик е в Чарлстън?

Лора затвори очи и се заслуша в дъжда. В далечината се чу виеща сирена, звукът се залута между сградите, после заглъхна.

Беше тридесет и шест годишна, оставаха още две седмици до първото й раждане и започваше да й става ясно, че доста дълго е била дете. Рано или късно светът щеше да се сгромоляса отгоре й. Рано или късно светът щеше да победи.

Неприятен беше този свят, за да раждаш деца в него, но друг нямаше. Очите на Лора се навлажниха. Дъг я бе излъгал. Вършеше нещо зад гърба й, дяволите да го вземат, а тя носеше в себе си детето им! В нея се надигна гняв, превърна се в тъга, после пак се надигна. Да върви по дяволите, помисли тя! Да върви по дяволите, не й трябва! Нищо повече не й трябва!

Лора се изправи. Взе шлифера и чантата си. Със стиснати устни се отправи към гаража, влезе в БМВ-то и подкара нанякъде в тъмното, където имаше хора, където имаше шум и кипеше живот.

4. Господин Мохо е възкръснал

Тя го бе опитала на вкус в устата си.

Първия път го направи, защото не го бе правила отдавна и й бе липсвало. Втория път го направи, защото се надяваше това да увеличи действието на киселината.

Сега стоеше в банята и си миеше зъбите, а мократа й коса бе разпиляна по раменете. Погледът й се плъзна по мрежата белези на стомаха й, по ръбовете на заздравелите рани, спускащи се чак между бедрата.

Ега ти работата, беше казал Горди, тая проклетия мяза на топографска карта, нали? Бе очаквала реакцията му и докато се събличаше, се бе подготвила за нея. Ако се бе изсмял или отвратил, не знаеше какво щеше да направи. Имаше нужда от него заради това, което й дава, но на моменти в нея се надигаше бърз като кобра гняв и тя разбираше, че би могла да разтвори пръсти като куки и с едно движение на ръката да му извади очите, а с другата ръка да му извие врата, преди да е разбрал откъде му е дошло.

Тя се погледна в огледалото — устата й бе цялата в пяна от пастата. Очите й бяха тъмни като бъдещето й.

— Хей, Джинджър! — извика Горди от спалнята. — Какво става, ще я пробваме ли тая киселина?

Мери изплю пяната в мивката.

— Мислех, че имаш среща с приятелката ти.

— Ами тя може да почака. Няма нищо да й стане. Добър бях, к’во ши кайш?

— Че и оттатък — отвърна Мери, изплакна си устата и пак се изплю в мивката.

Върна се в спалнята, където Горди се бе изтегнал на леглото сред разхвърляните чаршафи и пушеше цигара.

— Отде си се научила да говориш така? — попита Горди.

— Как?

— Е, сещаш се. „Че и оттатък“. Такива изгъзици. Хипитата говорят така.

— Ами сигурно защото и аз едно време бях хипи.

Мери прекоси стаята и отиде до гардероба, а Горди я проследи със забулени от син дим очи. Отгоре на гардероба бяха сложени кръгчетата с усмихнатите лица. Тя ги взе, отряза две и усети погледа на Горди върху себе си.

— Не се бъзикаш, нали? Била ли си хипи? Проповеди за свободна любов и тям подобни, а?

— Проповеди за свободна любов и тям подобни — отвърна тя. — Много отдавна.

— Ама че древна история. Не искам да те обидя.

Той пускаше кръгчетата дим във въздуха и гледаше как едрата жена отива към стерео уредбата. Начинът, по който тя се движеше, му напомни за нещо — за лъвица, тиха и смъртоносна, каквито бе виждал по документалните филми за Африка по телевизията.

— Да не си спортувала като по-млада? — попита той невинно.

Тя се усмихна леко, докато слагаше плочата на Доорс на грамофона и го включваше.

— В гимназията. Бягане и плуване. Чувал ли си нещо за Доорс?

— Рок групата ли? Аха. Имат няколко хита, нали?

— Певецът им се казваше Джим Морисън — продължи Мери, без да обръща внимание на тъпата забележка на Горди. — Той бе бог.

— Умрял е, нали? — попита Горди. — По дяволите, имаш готин задник.

Мери сложи иглата. Започна встъпителното стакато на барабаните на „Пет към едно“, включи се и режещата жица на баса. После от тонколоните прозвуча и озъбеният глас на Джим Морисън, стържещ и заплашителен:

Пет към едно, бейби,

един от пет.

Никой няма да се измъкне жив оттук.

Ти си взе твоето, бейби,

сега аз ще си взема моето…

Гласът му накара спомените да я залеят като порой. Много пъти бе ходила на техни концерти и даже веднъж бе видяла Джим Морисън съвсем отблизо да влиза в един клуб на булевард „Холивуд“. Протегна ръка през тълпата и успя да го докосне по рамото, да усети как топлината на силата му минава по ръката й като електрически ток, разтърсва цялото й съзнание и я оставя в блажена еуфория. Той се бе обърнал към нея и за една кратка секунда погледите им се срещнаха — тя почувства душата му като затворена в клетка красива пеперуда. Тя изкрещя да я пусне и после някой издърпа Джим Морисън, повличайки го нататък през телата.

— Добър ритъм има това нещо — каза Горди.

Мери Терър усили звука с едно деление, после занесе ЛСД-то на Горди и му подаде едно от усмихнатите лица.

— Е-е-е-е това е! — каза Горди и смачка фаса в пепелника до леглото.

Мери започна да ближе кръгчето и Горди последва примера й. След известно време усмихнатите лица се размазаха и червените им очички изчезнаха. После Мери се качи в леглото, зае позиция лотос — глезените кръстосани и свити под нея, с ръце на коленете, затвори очи, заслушана в божествения глас, и зачака действието на киселината. Кожата на корема й потрепери — Горди плъзгаше показалец по белезите й.

— Значи не искаш да ми кажеш откъде имаш всичко това? Да не е от някакъв инцидент?

— Точно така.

— Какъв инцидент?

Момченце малко, не усещаш ли колко си близко до ръба?

Сигурно е бил доста тежък — настоя Горди.

— С кола — излъга тя. — Стъклата и металът ме нарязаха така.

Това за метала и стъклата поне бе вярно.

— Леле-е! Тежка катастрофа ще да е била! Затова ли нямаш деца?

Тя отвори очи. Устата на Горди бе на челото, а очите му бяха кървавочервени. Клепките й бавно се спуснаха отново.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами чудех се що ли са ти тия картинки с бебетата по стените. Помислих… сещаш се, че имаш слабост към хлапетата, щото не можеш да имаш деца, нали? Искам да кажа… тоя инцидент те е прецакал, а?

Мери пак отвори очи. На лявото рамо на Горди растеше още една глава. Беше все още подутина, тъкмо оформяща лице и брадичка.

— Много въпроси задаваш — каза му тя и усети как гласът й прокънтя като в бездънен кладенец.

— Човече! — внезапно каза Горди с широко отворени пурпурни очи. — Ръцете ми стават по-дълги, гледай! — засмя се той и гласът му се сля с Доорс. — Ръцете ми изпълват цялата ти шибана стая! — Той размърда пръсти. — Гледай! Стигам чак до стената!

Мери гледаше как главата на рамото му добива форма. Чертите й все още бяха неразличими, но цялата тая маса от плът изведнъж започна да изстрелва пипала от кожа, които се впиха в другото лице на Горди и го изсмукаха цялото. Докато лицето на Горди изчезваше, другото лице разкъса оковите на плътта, заклати се нестабилно и с мокър всмукващ звук застана на черепа.

— Ръцете ми растат! — каза Горди. — Човече, ако пък не са вече десет фута!

Въздухът наоколо бе изпълнен с хвърчащи ноти, излизащи от тонколоните като златни и сребърни конфети. Новото лице върху черепа на Горди се оформяше все по-ясно — от скалпа му изникна вълниста кестенява грива и се спусна по раменете му. Остри скули натиснаха плътта, трепна жестока и порочна усмивка върху нацупени устни. Изпод сключените вежди се появиха тъмни очи.

Мери затаи дъх. Та това бе лицето на бога и то проговори:

— Ти си взе своето, бейби. Сега аз ще си взема моето.

На тялото на Горди се бе появила главата на Джим Морисън! Не знаеше къде се бе дянал Горди и не я интересуваше. Тя се примъкна към него, протегнала устни към нацупената уста, изричала толкова много стари истини.

— Уау! — чу го да прошепва и устните им се сляха.

Тя почувства как той влиза в нея с тялото и душата си. Стените бяха мокри и червени и туптяха с ритъма на барабаните. Тя отвори уста, докато той проникваше още по-навътре в нея, и оттам излезе дълга сребърна лента, извиваща се все по-нагоре и по-нагоре. Въздухът пулсираше и тя усети как нотите я боцкаха като малки сребърни иглички. Ръцете му изгаряха кожата й като нажежено желязо. Тя прокара пръсти по ребрата му, езикът му се подаде от устата и като парен чук проби небцето, за да оближе мозъка й.

Силата му я разтърси, пръскайки атомите й на всички страни. Дълбаеше в нея, сякаш искаше да влезе и да се свие вътре в набраздения й от белези корем. Тя пак видя лицето му сред жълти и червени пламъци като подпалена звезда. То се променяше, топеше се, формата му се менеше. На мястото на кестенявите вълни се появи пясъчноруса коса и очите на бога се оказаха избутани навън и заменени от студени, поръбени със зелено очи. Носът се удължи, брадичката стана по-остра — като връх на копие. От бузите изби руса брада и се сля с мустаците. Със задъхан от желание глас устата изстена:

— Искам те! Искам те! Искам те!

Това беше той. След всичкото това време! Лорд Джак — тук, при нея, където му беше мястото.

Усети как сърцето й задумка бясно — още малко и щеше да се отскубне заедно с червените си корени. Красивото лице на Лорд Джак бе над нейното, очите му пламтяха като слънце над тропическо море и когато го целуна, усети как слюнката им изсъска като олио в нажежен тиган. Той я изпълваше цялата и коремът й се изду. Тя се прилепи към него и песента на Бога ги понесе. После тя се озова над него, стиснала здраво каменната му плът. Вените се движеха като червеи под рохка пръст и устните й обхванаха сякаш кадифе. Тя го пое дълбоко и го задържа, усещайки как той се извива и гърчи под нея, стене с глас, идващ някъде отдалеч като затихващ гръм. После се отдръпна, докато Лорд Джак конвулсивно потръпна, по плоския му стомах потрепнаха капки влага и тя загледа как той се освобождава в сребристия въздух.

От него излизаха бебета — миниатюрни, перфектно оформени, свити на кравай и розови. Бяха стотици — плуваха из въздуха като шушулки от някакво омагьосано цвете. Тя почна да ги събира, но те се разтваряха в ръцете и изтичаха през пръстите й. Беше много важно да ги задържи. Жизненоважно! Ако не хванеше поне едно, Лорд Джак нямаше да я обича повече. Бебетата блестяха по пръстите и се топяха в дланите й, докато тя трескаво се опитваше да задържи поне едно, видя как плътта на Лорд Джак се свива и изчезва. Гледката я ужаси.

— Ще хвана едно — извика тя. — Кълна се, ще хвана едно! Ето! Ето!

Лорд Джак не отговори. Лежеше по гръб на някаква непоносимо бяла плоскост и тя виждаше как мургавите му гърди се повдигат и спадат като мехове.

Тя погледна ръцете си. По тях имаше кръв — тъмна, гъста и червена.

Усети внезапна и пронизваща болка. Погледна корема си и видя, че белезите са отворени и от разкъсаните им краища се показва нещо червеникавочерно и отблъскващо.

Кръвта течеше от нея като порой, помитайки бялата плоскост пред себе си. Чу крясъка на собствения си глас:

— Не!

Лорд Джак се опита да седне и тя успя да види лицето му: нямаше го вече Лорд Джак — на негово място се издигаше мъртвешки бледото лице на някакъв непознат.

— Не! Не! — закрещя Мери.

Непознатият издаде задъхан и болезнен стон и падна отново обратно. Тя се огледа — червените стени трептяха, а музиката гърмеше в ушите й. Видя някаква отворена врата, а зад нея — тоалетна. Банята, помисли си, докато съзнанието й си пробиваше с труд път към действителността. Лошо пътуване! Лошо пътуване!

Тя се изправи с мъка, пръскайки кръв от отворените си рани, и се заклатушка към банята. Краката й бяха гумени и единият се закачи в нещо. Тя падна и от удара на тялото в пода иглата на плочата се плъзна напред. Не можеше да се изправи, изскърца със зъби и се повлече по корем към банята, оставяйки кървава диря след себе си.

Влачейки се по плочките, почувства как лудостта бие вътре в мозъка й като криле на гарван. С яркочервени пръсти, тя се хвана за ръба на ваната и се издърпа в нея. Докопа крана и го завъртя — от душа рукнаха пронизващи кожата студени струи. Тя се сви под пороя с потрепващо от конвулсии тяло. Зъбите й затракаха, кръвта започна да изтича в канала, в канала, в канала, в канала…

Лошо пътуване, помисли тя. О… шибано, лошо пътуване!

Мери Терър постави ръце на белезите си. Те се бяха затворили отново. Водата вече не бе червена и течеше към канала бистра. От поставката на душа растяха цветя, но те бяха бели и покрити с лед. Мери сви колене, допря ги до брадичката си и потрепери от студ. Някакви приличащи на прилепи неща се завъртяха около нея, но попаднаха в струите на душа и както останалите работи, заминаха в канала. Мери подложи лице под душа и водата се застина по очите, устата и косата й.

Спря кранчето и седна във ваната. Зъбите й тракаха като зарчета. Добре съм, каза си тя. Точно излизам. Добре съм. Цветята в поставката на душа изчезнаха и накрая паднаха във ваната, завъртяха се около нея и на свой ред потънаха в канала като сапунена пяна. Тя затвори очи и се замисли за новото си бебе, свито в шкафа, очакващо раждането си. Как да го нарече? Джак, реши тя. Бе имала много джаковци, много Джимовци, Рей и Джоновци — всички на името на бог и на хората от бандата му. Този Джак щеше да бъде най-добрият от всичките и щеше да прилича на баща си.

Когато усетеше, че вече може, щеше да се изправи. Засега още трепереше. Стой малко, само минутка още. Тя излезе от ваната, измъкна една хавлия от шкафа и се избърса. По стените на банята още й се мяркаха мънички животинчета като амеби под микроскоп. Така или иначе вече й преминаваше и всичко щеше да бъде наред. Тя се довлече до спалнята, подпирайки се по стените. Музиката бе спряла и игличката стържеше по етикета на плочата. Кой беше тоя, дето се е проснал на леглото й? Знаеше името му, но не можеше да си го спомни. Нещо с Г май беше… А, да, Горди. Чувстваше мозъка си уморен и мускулите на лицето й потрепваха. В устата си имаше отвратителен вкус. Тръгна към кухнята, като не изпускаше стените от ръцете си — коленете й все още се огъваха застрашително, но успя да се добере, без да падне.

В кухнята зрението й започна да се затъмнява откъм периферията, сякаш надничаше в тунел. Отвори хладилника, натърка лицето и очните си ябълки с ледени кубчета и усети как зрението й бавно се връща отново. Извади една бира, отвори я и отпи дълга глътка. Около очите й заиграха сини и червени светкавици, задържаха се няколко секунди и й се стори, че се намира в центъра на някакво лазер шоу. После те се стопиха, Мери довърши бирата си и бутна кутията настрана. Попила белезите на корема си. Все още си бяха здрави и стегнати, но, по дяволите, това нещо й изкара акъла! Беше й се случвало няколко пъти и по-рано, пак такива лоши пътувания, винаги съвсем истински, макар да знаеше, че не са.

Бебето й липсваше. Време беше Горди да се омита оттук, за да може да роди.

Списанието „Ролинг Стоун“ все още си беше на помощната масичка, където го бе оставила, с усмихнатите „Бенгълс“ на корицата. Тя взе последната бира от хладилника и започна да го прелиства, чувствайки устата си като боклукчийски казан. После, по силата на навика, Мери обърна на страницата за обяви в края на списанието. Огледа какво имаше за продаване — тениски с лика на Бон Джоуви, слънчеви очила Уейфеърър, плакати със Спъд Макензи, маски Макс Хедрум и други такива. Погледът й се плъзна по секцията с личните обяви.

Обичам те, Робърт Палмър. Линда и Тери, твои най-големи почитателки.

Налага ми се да пътувам, Амхърст М. Д. до Форд Лодърдейл, Флорида 2/9. Поделяне на всички разходи, 413-555-1292, след 18 часа, Грег.

Здрасти, Чодърхед!

Търся Фокси Денис. Срещнах те на концерта на Металика, 12/18. Къде потъна? Джоуи, кутия 101-B Нюпорт Бийч, Калифорния.

Да живеят добрите ездачи! Видя ли, направихме го! Честит рожден ден, Лиза! Обичам те!

Господин Мохо е възкръснал. Дамата…

Мери спря да чете. Гърлото й се сви, устата й бе пълна с бира. Трудно й бе да я преглътне. Остави бирата и започна да чете съобщението отначало.

Господин Мохо е възкръснал. Дамата още плаче. Някой спомня ли си? Среща там. 2/18, 1400.

Тя се взря в последните четири цифри. Хиляда и четиристотин. Военно време. Два следобед, осемнадесети февруари. Прочете съобщението още веднъж, после още веднъж. Господин Мохо — така наричаха Джим Морисън — беше от една песен, наречена „Жената от Лос Анджелис“. Плачещата дама бе…

Точно така. Точно така.

Стори й се, че киселината още действа на мисълта й, отиде до хладилника, напълни шепата си с лед и отново разтърка лицето си. Трепереща не само от студ, тя се върна и пак погледна в списанието. Съобщението не се бе променило. Господин Мохо. Плачещата дама. Някой…

— Аз си спомням — прошепна Мери Терър.

— К’во стаа? — каза той с едва помръдващи устни.

— Омитай се.

— Хъ? Мъча се да…

— Омитай се.

Той примигна. До леглото стоеше Джинджър, надвесена над него. Беше гола — цяла планина от плът. Големи, дърти и увиснали цици, помисли си Горди. Той се усмихна, главата му още се въртеше, и посегна да я хване за едната. Ръката й хвана неговата като птичка в капан.

— Искам да изчезваш — каза жената. — Веднага.

— Колко е часът? О-ох, как ми се върти главата!

— Почти десет и половина. Хайде, Горди, ставай. Не се шегувам, човече!

— Е-е, закъде си се забързала?

Той се опита да издърпа ръката си, но пръстите на жената се стегнаха. Силата на хватката й почваше да го плаши.

— Да ми счупиш ръката ли искаш или що?

Тя го пусна и отстъпи назад. Понякога силата й се изплъзваше от контрол, а точно сега моментът за това не бе подходящ.

— Извинявай — каза му. — Но наистина трябва да тръгваш. Обичам да спя сама.

— Очите ми са направо като попарени.

Горди притисна длани върху очните си ябълки и ги разтърка. В главата му избухнаха звезди и се завъртяха цветни колелета.

— Тия лайна здравата ритат, к’во ши кайш?

— И по-силни съм вземала. — Мери събра дрехите на Горди и ги стовари на леглото до него. — Хайде, по-живо се обличай!

Горди й се ухили с отпуснати устни и червени очи.

— В армията ли си била или к’во?

— Или какво — отвърна тя. — Хайде, не заспивай.

Тя го изчака да навлече ризата си и да я закопчее, после наметна пеньоара и се върна в кухнята. Погледът й пак падна на съобщението и сърцето й подскочи. Никой не би написал това, освен някой член на Сторм Фронт. Никой не знаеше нищо за плачещата дама, освен най-вътрешните хора на Сторм Фронт — десет души, петима от които бяха екзекутирани от свинете, един бе убит по време на бунт в Атика, а останалите трима бяха като нея — бегълци без родина. Имената им бавно се завъртяха в паметта й, докато стоеше и гледаше черните буквички на съобщението. Сякаш надничаше в миналото през ключалката на времето — Беделия Морс, Гари Лийстър, СинСин Омара, Джеймс Ксавие Тумбс, Акита Уошингтън, Джанет Сноудън, Санчо Клеменза, Едуард Фордайс и накрая командира Джак Гардинър — Лорд Джак. Знаеше кои са загинали от куршум на свинете и кои още държат за нелегалното движение, но кой от тях е написал съобщението?

Тя отвори едно чекмедже и затърси календара, взет от пощата като реклама на един мебелен магазин. Намери го и огледа подредените в квадратчета дни. Днес беше 23 януари. Този месец имаше 31 дни. Още осем дни. Среща там. 2/18, 1400. Не можеше да брои правилно — отминаващото действие на киселината и собствената й възбуда й пречеха. Успокой се, успокой се! Дланите й се навлажниха. Още 26 дни до срещата. Двадесет и шест. Двадесет и шест. Тя си го повтори на глас. Чудесно беше, но можеше и да е опасно. Може самият Джак да свиква отново последните останки на Сторм Фронт. Представяше си го — развята от вятъра руса коса и святкащи от справедлив гняв очи, стиснал в двете си ръце бутилка „коктейл Молотов“ и с патрондаш на кръста. Можеше Джак да я зове. Зове, зове…

Ще му отговори. Би минала през огън и вода, само и само да целуне пак ръката му и нищо не би я спряло да отговори на неговия зов.

Тя го обичаше. Той бе сърцето й — бяха й го изтръгнали, както бе изтръгнато от утробата детето, което бе пазила за него. Той бе нейно сърце и без него тя беше една празна черупка.

— Хей, к’во пишат в „Стоун“?

Една ръка се пресегна през нея и грабна списанието от масата.

Мери Терър се завъртя към Горди. Усети как той излиза от нея като опустошителна лава от вулкан. Знаеше какво беше това, бе живяла с него сякаш цял живот. Обичаше го, коткаше го, целуваше го, хранеше го. Името му бе Ярост. Преди да успее да се спре, тя сложи ръка на мършавата шия на Горди, натисна с палец трахеята му и в същото време го тресна така силно в стената, че някои от картинките по стената изтракаха на пода.

— Гаак — каза Горди, лицето му почервеня и очите му изхвърчаха от орбитите. — Исусе гаак пусни гаак…

Тя не искаше да го убива. Щеше да й трябва. Преди десет минути тя беше парцал, с подпалено от пожара на ЛСД-то съзнание. Сега обаче тази тъмна част от нея, която жадуваше за миризма на кръв и барут, се бе събудила и гледаше света с тежко отпуснати над сивите очи клепачи. Този мъж й трябваше заради това, което й даваше. Тя взе списанието от ръката му и пусна гърлото му, оставяйки червени следи от пръстите си по бледата му кожа.

Горди се дави и кашля няколко секунди, отстъпвайки назад. Беше облечен — с изключение на обувките, ризата му бе извадена от панталоните. Като си възвърна гласа, той се развика:

— Ти си луда! Шибана откачалка! Щеше да ме убиеш, кучко!

— Не.

Нямаше да е никак трудно, помисли си тя. Беше се изпотила и разбра, че е била твърде близо до ръба.

— Съжалявам, Горди. Наистина. Не исках да…

— Ти почти ме удуши бе! — Той се изкашля още веднъж и разтърка гърлото си. — За нищо и никакво блъскаш и душиш хората!

— Тъкмо четях — каза тя, откъсна страницата и му подаде списанието. — Ето, вземи. Можеш да го задържиш. Окей?

Горди се поколеба, сякаш се страхуваше, че жената може да му отхапе ръката, ако вземе списанието. После го взе и каза с пресипнал глас:

— Окей. Човече, ти почти ми проби гърлото с тоя шибан палец.

— Съжалявам — извини се тя за последен път, но успя да му отправи хладна усмивка. — Все още сме приятели, нали?

— Да — кимна той, — все още приятели, какво толкова, по дяволите!

Мозъкът на Горди е като мотор на кола, помисли си Мери. Това не я засягаше — щом работи, като му врътнеш ключа, друго не я интересуваше.

На входната врата Мери го погледна в очите и каза:

— Бих искала пак да те видя, Горди.

— Готово. Следващия път, като ти потрябва, само ми звънни.

— Не — каза тя нарочно и замълча многозначително. — Не това имам предвид. Бих искала да дойдеш и да поостанеш малко.

— О! Ъ-ъ… да, но… имам приятелка.

— Ами доведи и нея — каза Мери и видя как порочно светнаха очите на Горди.

— Аз ще… ъ-ъ… ще ти се обадя — каза й Горди, после отиде до маздата в мръсния дъжд, качи се и подкара.

Когато колата се изгуби от погледа й, Мери затвори вратата, заключи я и си пое дълбоко въздух. Запали едно малко конусче тамян, сложи го в горелката му и се изправи, обгърната от сините талази на ароматния дим. Затвори очи, мислейки за Лорд Джак, за Сторм Фронт, за съобщението в „Ролинг Стоун“ и за 18 февруари. Мислеше за оръжие, за сини свински униформи, морета от кръв и стени от пламъци. Мислеше за миналото и за това как боли, като се люшкаш в бавната река на спомените.

Тя ще отвърне на повикването. Ще бъде при плачещата дама в посочения ден и час. Трябваше да се правят много планове, да се изгорят много мостове зад гърба. Горди ще й помогне да вземе това, което й трябва. Останалото ще направи по инстинкт и собствено усмотрение.

Тя отиде в кухнята, взе химикалката от чекмеджето и загради осемнайсетото квадратче на февруари — имаше вече и звезда, и направление.

Беше толкова щастлива, че се разплака.

В спалнята Мери си легна, подложи си няколко възглавници под гърба и разтвори крака.

— Напъни! — каза си тя и задиша тежко. — Давай! Давай!

Натисна с две ръце покрития си с белези корем.

— Давай! Хайде, давай!

Напъна се с изкривено от болка лице и изхриптя.

— О, боже! — изскърца със зъби и пак: — О, боже, о, боже, оооооох!

Разтърси се, изви се с продължителен вик и след силен спазъм на бедрените си мускули, протегна ръка под една от възглавниците и мушна новото бебе между краката си.

Беше здраво и красиво момче. Ще го нарече Джак. Сладкият ми Джак! Той измяука няколко пъти тихичко, но беше добро момче и нямаше да нарушава съня й. Мери го притисна към себе си и го залюля — гърдите и лицето й бяха целите в пот.

— О-о, доброто ми бебче! — припя тя с лъчезарна усмивка. — О, какво хубаво бебче!

Подаде му пръста си, както бе направила в супермаркета с онова бебе в количката за продукти. Разочарова се, че той не го пое, защото жадуваше за малко човешка топлина. Е, нищо. Джаки ще се научи. Тя го залюля в прегръдките си и се облегна назад. Той почти не мърдаше, просто си лежеше мирно в нея и тя усети как сърцето му бие като малко барабанче. Тя заспа и лицето на Лорд Джак изплува пред нея. Той се усмихваше и зъбите му белееха като на тигър — викаше я.

5. Нарушителят свален

Когато Лора се върна вкъщи от филма с Бърт Рейнълдс, в телефонния секретар я очакваше съобщение.

Бийп. „Лора, здрасти. Слушай, ще се забавим повече, отколкото мислехме. Ще си бъда вкъщи около полунощ, но не ме чакай. Съжалявам, че така стана. Утре вечер ще те заведа на вечеря, става ли? Където кажеш. Хайде, потапяне.“ Щрак.

Не каза обичам те, помисли си Лора.

Почувства се ужасно тъжна и измамена. Откъде се е обаждал? Сигурно не от офиса. От нечий апартамент вероятно. Ерик беше в Чарлстън. Дъг я бе излъгал за това — защо още продължаваше да лъже?

Не каза обичам те, помисли си тя, защото с него е имало друга жена.

Започна да набира офиса му, но се отказа и остави слушалката. Нямаше смисъл. Какво изобщо имаше смисъл?

Тя се разхождаше из къщата, без да е сигурна къде отива. Мина през кухнята, през столовата, през дневната и спалнята — очите й отбелязваха всяка дреболия, която бе тяхно притежание: гравюри с ловна тематика по стените, тук кристална ваза от Уотърфорд, там едно кресло от Колониъл Уилямсбърг, купа стъклени ябълки, библиотечка, пълна с литературния справочник за най-добрите бестселъри, който никой от тях не си бе дал труда да прочете. Отвори гардеробите им и огледа костюмите му от „Брукс Брадърс“, марковите му вратовръзки, огледа и своите шити по поръчка рокли, и разнообразието от скъпи обувки. Затвори и отиде в детската стая.

Кошарката бе готова. Стените бяха светлосини и по тях, точно под тавана, един художник бе изрисувал ярко оцветени балончета. Стаята все още леко миришеше на боя. Над кошарката бяха окачени пластмасови рибки, готови за дрънкане и подмятане.

Дъг бе с друга жена.

Без да се усети, Лора се озова в банята и в слабата светлина впери поглед в огледалото. Освободи златната шнола, защипваща косата, и по раменете й се разсипа кестеняв водопад. Очите й се вторачиха в очите й, светлосини като априлско небе. Около тях се бяха събрали миниатюрни бръчици — предвестници на бъдещето. Бяха съвсем мънички — като краче на пиленце, но по-късно щяха да станат като на ястреб. А и тия тъмни кръгове — повечко трябваше да спи. Ако се вгледа по-добре, ще забележи и твърде много сиви косъмчета в косата си. Наближаваше четиридесетте — опасна възраст. От шест години вече бе подминала онази граница в годините, когато се очаква да не вярваш на никого. Загледа се в лицето си — остър нос и твърда брадичка, дебели тъмни вежди и високо чело. Би искала да има ясно очертани скули като на фотомодел, а не по бебешки пухкави и закръглени, но те са си били винаги такива. Никога не е била умопомрачителна красавица и до шестнадесетата година си беше домошарче — каква старомодна дума. Времето й бе запълнено повече от книги, отколкото от срещи. Мечтаеше да пътува и да бъде обективен репортер. Като си сложеше грим, бе много привлекателна, но без боичките и пудрата, чертите й добиваха твърдо изражение. То се забелязваше в очите й, особено когато изкуствените мигли и сенки ги нямаше — хладна отчужденост — светлосиньото в очите й навяваше повече асоциации за ледени блокове, а не за пролет. Бяха очи на човек, който усеща, че времето потъва в черната дупка на миналото, както Алиса потъва в дупката след белия заек.

Запита се как ли изглежда това момиче. Запита се как ли звучи гласът й, като произнася името на Дъг.

Седейки в киносалона с голям пакет пуканки в скута, Лора разбра, че през последните няколко месеца тя просто не е искала да забележи някои неща. Например дългия рус косъм на жилетката му, завъртян като въпросителен знак. Лекият аромат, който се носеше от него и който не бе неин. Петно от грим, размазано по маншетите на ризата. Отнесеният вид на Дъг, когато му говореше за бебето. При кого отиваше той в мислите си? Беше като невидимия човек[1], увит целият в бинтове — страх я беше да го развие, защото можеше да не намери нищо отдолу.

Дъг беше с друга жена, а Дейвид пак се размърда в корема й.

Тя въздъхна тихо и угаси лампата в банята.

Поплака си малко в тъмното. После издуха носа си, избърса очите си и реши да не казва и думичка за тая нощ. Ще гледа и ще чака и ще остави времето да разкъса конците, по които бе проявила глупостта да се води.

Съблече дрехите си и се приготви да си легне. Дъждът навън не преставаше да вали — ту ситен, ту слаб — като два разстроени инструмента, свирещи, когато им скимне. Щом си легна, тя заби поглед в тавана — на масичката до нея имаше книга за гледане на бебета. Мислеше си за обеда с Керъл днес и за видението със сърдитото хипи, каквото беше тя някога.

Внезапно си даде сметка, че е забравила как изглежда знакът на мира.

Тридесет и шест, помисли си тя. Тридесет и шест. Постави ръце върху Дейвид. Странни хора са тия, дето казват, че не бива да имаш доверие на никой, който е прехвърлил трийсетте.

Те са били прави.

Лора угаси лампата и се помъчи да заспи.

Заспа след около двайсет минути и тогава дойде сънят.

Една жена държеше пищящо бебе за врата и крещеше към море от синя светлина:

— Хайде, хайде, скапани свини такива, хайде, няма повече да ви целувам задниците, няма повече да целувам ничии задници!

Тя размаха бебето като парцаливо знаме и зад себе си Лора чу как снайперистът от покрива докладва по радиостанцията, че не може да свали жената без риск за бебето.

— Хайде, копелета такива! — извика жената и зъбите й проблеснаха.

Жълтата й дреха бе оплискана с кръв, а косата й хвърляше метални отблясъци.

— Хайде, да ви шибам, чувате ли?

Тя отново разтърси бебето — писъкът му стъписа Лора и я накара да се отдръпне назад, инстинктивно търсейки защитата на полицейските коли. Някой профуча покрай нея и й каза да се дръпне настрана. Друг заговори през мегафона на жената, надвесена от балкона, и думите му загърмяха в нощта като търкулнат по улицата празен бидон. Жената на балкона прескочи трупа в краката си — главата му бе пръсната като глинено гърне — и насочи пистолета към черепа на бебето.

— Хайде, елате и ме хванете! — изкрещя тя. — Хайде, ще отидем заедно в ада, окей?

Тя започна да се смее с наркотичен кикот и нечовешката трагедия в този безнадежден смях накара Лора да отстъпи още назад. Тя се блъсна в другите репортери от телевизията. Бяха мрачни и делови, но на Лора й се стори, че долавя и нещо като несъзнателна възбуда в очите им. Не можеше да гледа лицата им, без да изпита срам.

— Луда кучка! — извика някакъв мъж, който сигурно живееше наблизо. — Остави това бебе!

Друг глас, този път женски:

— Застреляйте я, преди да е убила детето! Някой да я застреля!

Но лудата жена на балкона вече си бе намерила сцена и крачеше по нея с пистолет, опрян в черепа на бебето, а публиката й стоеше на паркинга долу.

— Няма да ви го дам! — закрещя тя. — Няма!

Сянката й се движеше огромна зад нея и в снопа светлина прелитаха мушици.

— Няма да ви дам това, което е мое! — извика тя с продран и креслив глас. — Казах му! Казах му! Никой не може да ми вземе това, което е мое! Кълна се в бога, казах му! — Жената изхлипа и Лора видя как тялото й се разтърси. — Няма! О, мили боже, няма да дам това, което е мое! Гадняри! — изрева тя към светлината, към полицията, към камерите, към снайперистите и към Лора Бийл. — Гадняри!

Някой от околните апартаменти започна да свири на китара, надул звука докрай, и шумовете от мегафона, от радиостанциите, от репортерите, от зяпачите и от ревовете на полудялата жена се сляха в един-единствен звук, в който Лора бе убедена — това е гласът на Злото.

Жената на балкона вдигна глава към мрака на нощта и от отворената й уста излезе животински рев.

Един от снайперистите стреля. Пуф — като звук от ауспух. Пуф — гръмна и пистолетът в ръката на жената и задната част от главата й се пръсна.

Лора усети как по лицето й се полепи нещо топло и мокро. Задъха се, мъчейки се да пробие булото на съня.

Над нея се бе надвесило лицето на Дъг. В стаята светеше. Той се усмихваше с леко подпухнали очи и тя разбра, че я е целунал.

— Здрасти — каза той. — Съжалявам, че закъснях толкова.

Тя не можеше да отвори устата си. В съзнанието си още беше на мястото на събитието в горещата юлска нощ, с бъкащи от мушици въздух, когато полицията щурмува сградата. Насилникът свален, нарушителят свален — чу тя един полицай да казва в радиостанцията. — Горе има три трупа, капитане. Хлапето — и то замина.

— Няма ли да ме целунеш? — попита Дъг.

Тя го целуна по бузата и усети същия аромат, който не бе неин.

— Навън вали — каза Дъг, като си развързваше вратовръзката. — А и движението си го биваше.

Лора затвори очи и се заслуша как Дъг шуми из спалнята. Гардеробът се отвори и се затвори. Зашумя водата в тоалетната, после в мивката. Мие си зъбите. Прави си гаргара. Кога ли ще разбере за билетите, запита се тя. Или въобще не го е грижа вече?

Събра ръце отпред на корема и сплете пръсти.

Тя заспа и този път милостиво бе оставена без сънища.

В утробата й Дейвид стоеше мирен. Дъг постави ръка на корема й, чувствайки топлината на бебето вътре, после я отдръпна и я загледа, седнал на края на леглото, спомняйки си къде е бил. Копеле, каза си той. Тъпо, егоистично копеле! Чувстваше се подут от лъжи, подут до пръсване от тях и как щеше да погледне Лора в очите — нямаше представа. Но бе сладкодумен и се бе оправял и друг път успешно — щеше да направи необходимото и сега, в този свят, в който всеки вземаше каквото може, само да му се отдаде случай.

В устата си имаше неприятен вкус. Излезе от спалнята и отиде в кухнята, където отвори хладилника и извади кутия портокалов сок. Наля си пълна чаша и тъкмо я изпразваше, когато погледът му падна върху двата билета, оставени до телефона. Сякаш чук го удари между очите — беше забравил да ги изхвърли оная нощ, когато бе завел Черил в едно забутано кино, за да гледат един филм с Том Круз. Почти се задави с портокаловия сок и впи зъби в чашата. Билетите. Ей ги къде бяха. Ето ги. Паднали са от джоба на панталона му. Оня, дето го свали. Ама че глупост! Лора ги е намерила. По дяволите, защо му е бъркала в джобовете? Един мъж имаше право да има тайни! Я чакай малко. Спри се! Той взе билетите и се помъчи да си спомни в кой джоб ги бе сложил. Веднага след като излязоха от киното, Черил го бе накарала да отидат в снекбара и да пият по една кола. Очите му сновяха между телефона и билетите и това, което си помисли, хич не му хареса — защо билетите бяха до телефона? Усети как лицето му пламва и се засили да хвърли билетите в кошчето, но се спря. Не, не, остави ги, където ги намери. Изпий си сока. Легни си. Помисли си хубаво и измисли някаква версия. Точно така, точно така. Някаква версия. Клиентът дошъл и искал да го заведат на кино. Хм-хм. Продавал си ограничения дял на някаква филмова компания и искал да провери какви филми дават. Ама разбира се!

Лора обаче не бе глупачка, това бе сигурно. Трябваше още малко да обработи тая версия. В случай че пита. А ако не пита… е, той пък няма сам да седне да й разправя.

Дъг остави билетите, където бяха. Допи останалото от сока — загорча му. После се върна в спалнята, където спеше жена му, а синът му лежеше, свит в утробата й, очаквайки раждането си. Преди да си легне, дойде му наум една мисъл на Фройд: Никой нищо не може да забрави истински. Нагласи будилника на по-ранен час и си легна, заслушан в дишането на Лора. Замисли се как е дошъл дотук от онзи момент, в който си размениха пръстените и клетвите за вярност, и най-накрая заспа.

Разстоянието между два свята може да бъде и само седем мили. Толкова далече — или толкова близо — бе апартаментът, в който спеше Мери Терър и новото й бебе лежеше, сгушено в прегръдките й. Тя изстена тихо и притисна с ръка белезите си. Бебето гледаше света с изрисувани очи и тялото му не топлеше.

Дъждът падаше по покривите на справедливите и несправедливите, на светците и грешниците, на тия, които познаваха душевния мир, и на тия, които живееха в постоянен страх.

[1] „Невидимият“ — роман от Х. Уелс. — Б.пр. ↑

II. Непознат войник

1. Лоша карма

Слънцето грееше, а Мери Терър беше в гората.

Бягаше с вдървени крака през дивата гора, от устата й излизаше пара и се стопяваше в хладния въздух, тялото й мокреше сивия анцуг, който бе облякла. Бягаше от доста дълго време, а краката й вече бяха отвикнали от такива усилия. Ядосваше се, че се е отпуснала и е излязла от форма — това беше слабост на духа и волята.

Докато бягаше през обляната в слънце гора на около три мили от апартамента си, тя не изпускаше 38-калибровия колт от ръката си, с пръст, свит около ринга на спусъка. Пот течеше по лицето й, дробовете й с мъка поемаха въздух, а тя едва бе пробягала една трета от милята, и то с леко темпо. Тръни и храсти я шибаха по коленете, но беше трениран човек и приемаше болката като стар познат.

Беше малко преди два часа в един неделен следобед, четири дни след като откри съобщението в „Ролинг Стоун“. Пикапът й бе паркиран в края на един стар горски път — тя познаваше мястото добре и често идваше тук да упражнява стрелбата си. Бе решила малко да се поизпоти и да смаже пантите на дробовете си, защото пред нея лежеше пътят към плачещата дама. Познаваше опасностите по тоя път, знаеше, че така на открито е уязвима в един шибан щат, в който обикаляха свине от всякакъв калибър, готови да убиват. За да стигне до предназначението си, тя трябваше да бъде твърда и изобретателна — доста дълго бе живяла като Джинджър Коулс и се надяваше, че ще се справи лесно.

Тялото й жадуваше за почивка, но тя продължи напред. Изкачвайки се по един хълм, мерна в далечината магистралата за Атланта — слънцето проблясваше по стъклата на бързите автомобили. После се заспуска покрай китка борове, където бе сенчесто — въздухът изгаряше дробовете, лицето й пламтеше. По-бързо, наложи си тя. По-бързо! Краката й си спомниха напрежението, което бяха изпитали по време на едно състезание в училище, когато тя пряко сили задмина всички и първа стигна до лентата. По-бързо! По-бързо!

Бягаше по дъното на малка, обрасла клисура, мушкайки се между дърветата — точно тогава левият й крак закачи някакъв корен и тя се просна по корем в изгнилите листа. Остана да лежи така — дъхът й излизаше на пресекулки, а брадичката й ровеше земята. От близкото дърво се чу сърдито бърборене на катеричка.

— По дяволите! — изруга Мери.

Тя разтърка брадичката си и напипа охлузена кожа, но кръв нямаше. Опита се да стане, но краката не я слушаха. Остана така за момент в студения въздух, с въртящи се пред очите тъмни кръгове. Паданията си бяха част от тренировката, знаеше тя. Падането е универсален учител. Така обичаше да казва Лорд Джак. Знаеш ли как да паднеш, значи наистина знаеш и как да станеш.

Лежеше на земята задъхана и си спомняше тренировките на командосите. Щабът на Сторм Фронт се бе крил в гора като тази, само дето източният вятър носеше дъх на море. Лорд Джак бе доста изобретателен — понякога ги будеше рано сутрин шепнешком, а понякога — среднощ с изстрели. После прекарваше войниците през полосата с препятствията, засичаше времето с хронометър и непрекъснато бълваше заплахи или поощрения. Мери си спомняше военните игри, когато, разделени на два отбора, се търсеха из гората, въоръжени с пистолети, стрелящи със специални, причиняващи болка куршуми. Понякога търсенето беше един срещу друг и това бе любимата й игра — в над дузината игри, в които бе участвала, нито веднъж не се остави да я заловят. Доставяше й удоволствие да издебва съперника си, да стеснява кръга около него и да му нанесе удара, с който играта приключваше. Никой не успя да я бие на тази игра. Никой.

Мери се надигна с усилие. Болката в костите й напомни, че вече не е буйно горящата факла, каквато беше едно време, а въглен, който бе тлял твърде дълго. Тя поднови бягането с дълги и равни крачки. Бедрата и прасците я боляха, но тя затвори съзнанието си за болката. Трябва да станете приятели с агонията, казваше Лорд Джак. Прегръщайте я, целувайте я, галете я. Обикнете болката и играта е ваша.

Тичаше, държейки пистолета отстрани, и видя как по дъба отдясно пробяга катеричка. Мери се закова на място, подхлъзвайки се на листата, концентрира се и със силата на тази концентрация сякаш успя да забави движението на катеричката като в каданс. Катеричката бягаше нагоре по стъблото и тъкмо скачаше да се хване на по-висок клон.

Мери вдигна пистолета с две ръце, прицели се и дръпна спусъка.

Пукотът на изстрела и пръсването на катеричата глава станаха почти едновременно. Тялото падна на листата, помръдна няколко пъти и замря.

Тя продължи да бяга — миризмата на барут гъделичкаше ноздрите й, пистолетът в ръката й бе топъл.

Очите й претърсваха потъващата в сянка гора. Свиня отляво, помисли си тя и рязко се извърна с разкрачени крака и насочен към един напукан бор пистолет. Отново побягна нагоре по хълма, после надолу. Свиня отдясно! Тя се хвърли на земята, вдигайки облак прах, и докато още се плъзгаше по корем, се прицели в едно дърво и стреля. Изстрелът откъсна най-горния клон и в небето се стрелна писукаща птичка.

После отново на крака — бързо, бързо! И пак напред с ровещи земята маратонки. Още една катеричка се стресна в дрямката си и прекоси пътя й, побягнала към близките борове. Тя я проследи с поглед — много бърза беше, побъркана от страх. Стреля по нея, докато тя тичаше по стъблото на един бор, но я пропусна с няколко инча[1]. С втория изстрел обаче я прониза в гръбнака. Като минаваше край бора, я чу как изписка — и тук се бе подписала с кръв по напуканата кора.

Свиня отдясно! Тя отново клекна, прицелвайки се във въображаем враг. Навътре в гората се чуваше как свраките си подвикват. Побягна отново и долови миризма на дим — къщите сигурно вече са наблизо. Навлезе в гъстак със стичаща се по врата пот и с шума в косата. Докато си пробиваше път напред, отблъсквайки клоните с ръце, тя се сети пак за Лорд Джак, подтикващ я с хронометъра и свирката си. Бе написал съобщението от скривалището си — в това тя не се съмняваше. След всичките тия години той отново викаше Сторм Фронт. Викаше нея — неговата истинска любов. Зад това повикване стоеше може би някаква цел. Шибаната система все още бе пълна със свине и всичко, което революцията успя да стори с тях, бе да ги направи по-злобни. Ако Сторм Фронт се изправеше отново на крака под червеното знаме на Лорд Джак, тя щеше да бъде най-щастливата жена на земята. Беше родена да се бие със свинете, да ги мачка с ботушите си и да размазва лайняните им мозъци. Това бе животът и това бе действителността. Когато се върне при Лорд Джак и Сторм Фронт отново поднови дейността си, свинете ще треперят, като чуят името на Мери Терър.

Тя гърмолеше през листака с изподрано от тръните лице. Свиня отляво, каза си тя и се просна на земята. Посрещна удара на глинестата земя с рамото си и изви тяло наляво, вдигна пистолета и се прицели в…

Едно момче.

То стоеше на около петнайсетина метра от нея, обляно от слънчева светлина. Беше облечено в дънки със закърпени колена и яке в камуфлажен цвят, на главата си имаше тъмносиня вълнена барета. Очите му бяха кръгли и големи, а в ръцете си държеше малка пушка.

Мери Терър остана легнала, без да мръдне, с насочен към момчето пистолет. Времето течеше и момчето накрая отвори уста:

— Добре ли сте, госпожо?

— Паднах — каза тя, опитвайки се да измисли нещо.

— Да, видях. Добре ли сте?

Мери се огледа. Дали е само? Никой не се вижда наоколо. Тя каза:

— С кого си тук?

— Сам съм. Къщата ни е ей там.

Той посочи с кимване на глава, но домът на момчето бе на половин миля и не се виждаше.

Мери се изправи. Видя как очите на момчето се приковаха към револвера. Беше на девет или десет години, реши тя. Лицето му бе румено и обветрено. Пушката в ръцете му беше 22-калиброва, с малък оптически мерник.

— Добре съм — каза тя.

Погледът й отново претърси гората. Пееха птички, коли шумяха далече по магистралата и Мери Терър бе сама с момчето.

— Разхождах се — каза тя. — Глупаво се получи, а?

— Почти ми изкарахте ангелите, както изскочихте оттам.

— Съжалявам. Не исках.

Тя вдигна глава и подуши дим от огън. Може би в къщата на момчето са напалили огнището, помисли си тя.

— Какво правите тук? Малко е далеч от пътя.

Той държеше пушката, насочена към земята. Първото нещо, което бе казал баща му — никога не насочвай оръжие към човек, освен ако не го използваш.

— Просто се разкарвам.

Тя го видя как погледна пак към пистолета.

— Също и малко стрелба по цел.

— Чух изстрели. Това сигурно сте били вие.

— Аз съм била.

— Аз пък съм тръгнал на лов за катерици — каза момчето и й отправи щърба усмивка. — Тази нова пушка ми я подариха за рождения ден. Виждате ли я?

Никога преди не бе срещала хора тук. Не й харесваше това, никак не й харесваше. Само момче с малка пушка. Не й харесваше.

— Как така си тръгнал сам? — попита го тя.

— Татко трябваше да тръгва на работа. Каза ми, че ако внимавам, мога да изляза и сам. Нямах намерение да се отдалечавам толкова от къщи.

Устата й бе суха. Все още дишаше тежко, но потта вече съхнеше по лицето й. Не й харесваше това, представяше си как хлапето се прибира вкъщи с думите: Днес в гората видях една жена. Имаше пистолет и каза, че се разкарва. Беше висока и едра жена и мога да ви я нарисувам.

— Татко ти полицай ли е? — попита Мери.

— Не, мадам. Строи къщи.

Тя попита дали не си полицай, тате, представи си тя думите на момчето. Спомням си как изглежда. Питам се защо попита дали не си полицай, тате?

— Как ти е името?

— Кори Питърсън. Вчера бе рожденият ми ден. Вижте каква пушка ми подариха.

— Виждам.

Видя как очите на момчето пак отскочиха към нейния колт. От къде на къде ще има пистолет, тате? От къде на къде ще ходи сама из гората, а даже не живее насам въобще?

— Кори — каза тя и му се усмихна.

Слънцето тук грееше топло, но по сенчестите места все още се чувстваше дъхът на зимата.

— Името ми е Мери — каза му тя и в този кратък момент реши, че трябва да го направи.

— Радвам се да се запозная с вас. Е, мисля, че вече трябва да вървя. Нали ви казах, че не бива да се бавя?

— Кори — поколеба се тя. — Мога ли да видя пушката ти по-отблизо?

— Да, мадам.

Той тръгна към нея, стъпвайки с ботушите си по изгнилата шума.

Тя го гледаше как се приближава. Сърцето й биеше силно, но бе спокойна. Момчето можеше да я проследи, ако го пусне да си ходи. Може би беше много по-умен, отколкото изглеждаше, а баща му може да познава някой полицай. Тя щеше скоро да се маха, след като, разбира се, подготви всичко, и мисълта за момчето щеше да я безпокои, ако не замажеше направения пробив. Тате, видях тая жена в гората, тя имаше пистолет и се казваше Мери. Не, не, това може да прецака всичко.

Когато Кори я приближи, Мери се пресегна и сграбчи цевта.

— Мога ли да я подържа? — попита тя, момчето кимна и я пусна.

Пушката почти не тежеше, но тя бе заинтригувана от оптическия мерник. Може би щеше да й спести парите, ако някога й потрябваше дългобойна пушка.

— Бива си я наистина — каза тя.

Продължаваше да се усмихва, без да позволи в усмивката й да се промъкне студенина или напрежение.

— Ей, знаеш ли какво?

— Какво?

— Видях едно място, където е пълно с катерички. Натам.

Тя кимна към гъстака, от който бе излязла.

— Не е много далеч. Ако искаш, да ти го покажа.

— Не знам. — Кори погледна назад, по посока на дома си, после пак към нея. — Май по-добре да се прибирам вкъщи.

— Наистина не е далеч. Няколко минути и сме там.

Мислеше си за малката клисура и дъното й, покрито със сухи листа.

— Не. Благодаря ви все пак. Може ли да ми върнете пушката, моля?

— Е, май се мъчиш да ме затрудниш, а? — попита тя и усети как усмивката й си отива.

— Мадам? — примигна момчето, присвило учудено тъмно кестеняви вежди.

— Нямам нищо против — каза Мери.

Тя вдигна колта и постави цевта му точно в центъра на челото на Кори Питърсън.

Той ахна.

Тя дръпна спусъка и заедно с пукота главата на момчето отскочи назад. Устата бе отворена и по зъбите се виждаха няколко пломби. Тялото му също се наклони назад, следвайки дръпването на шията. Направи няколко залитащи стъпки назад — дупката в челото му бързо почервеняваше, а зад него по земята се виждаше пръснатият му мозък. Клепачите му потрепнаха и той гледаше към Мери, сякаш се канеше да кихне. От устата му излезе приглушен писък като на катеричка и той падна по гръб на оголената от зимата земя. Краката му потрепериха няколко пъти, сякаш се опитваше да стане. Умря с отворени очи и уста и с обляно от слънцето лице.

Мери постоя над него, докато дробовете му спряха да дишат. Нямаше нужда да мъкне тялото и да го крие. Претърси с поглед околността, мъчейки се да открие някакво движение или звук. Изстрелът бе прогонил птиците и единствените звуци бяха ударите на собственото й сърце и капещата по сухите листа кръв. Доволна, че наоколо нямаше никой, тя се отвърна от трупа и отново потъна в гъсталака. След като излезе от него, хукна да бяга в посоката, от която бе дошла, стиснала колта в едната ръка и малката пушка в другата.

Обля я студена пот. Това, което току-що бе направила, се стовари върху нея с цялата си тежест и я накара да залитне. Но веднага възвърна равновесието си, стисна устни и впери поглед в далечния хоризонт. Това бе просто лоша карма — да попадне така на пътя й, помисли си тя. Не беше нейна вината, че момчето се е оказало там — лоша карма, това е всичко. Момчето бе само мъничка част от далеч по-голяма картина и точно върху това трябваше да се концентрира тя. Баща му би могъл да се запита защо тя се мотае из гората с пистолет в ръка. Баща му би могъл да познава някоя свиня или даже някоя федерална свиня. Едно позвъняване можеше да задейства цялата свинска машина, а тя се бе крила от доста отдавна и бе далеч по-умна, за да позволи това да стане. Момчето трябваше да бъде заставено да мълчи и точка.

В сърцето й малко по малко взе да се трупа гняв. По дяволите, каза си яростно тя. Лайнарска история! Защо това проклето хлапе се случи там? Това е било проверка, помисли си. Проверката на кармата. Падаш и пак ставаш. Продължаваш напред, каквото и да става. Искаше й се сега да е пролет и да има цветя. Ако имаше цветя, щеше да сложи едно в ръката на момчето.

Тя знаеше защо го уби. Разбира се, че знаеше. Момчето бе видяло Мери Терър без маска. А това бе достатъчна причина за екзекуция.

Не можа да пробяга цялото разстояние до пикала. Последните триста ярда[2] измина ходом, със свирещи дробове и мокър от пот анцуг. Облегна пушката на седалката, а пистолета постави на пода между краката си.

В калта наоколо имаше следи от други гуми, така че нямаше защо да си прави труда да заличава следите. Свинете може би ще забележат някоя и друга следа от крака й, но какво от това. Ще помислят, че е от мъж.

Тя запали двигателя и тръгна на заден по черния път, докато излезе на магистралата, където навсякъде бяха поставили табели ИЗХВЪРЛЯНЕТО НА ОТПАДЪЦИ ЗАБРАНЕНО. После подкара към къщи със съзнанието, че още много има да тренира, но доволна, че не е изгубила реакциите си.

[1] Един инч = 2,54 см. — Б.пр. ↑

[2] Един ярд = 0,9 м. — Б.пр. ↑

2. Едно приятелско послание

Лора отвори горното чекмедже от дрешника на Дъг, повдигна пуловерите му и погледна пистолета.

Грозно нещо! Калибър 32, автоматичен, черен, с черна ръкохватка. Дъг й бе показал как работи: черната тенекийка, дето побираше седемте куршума — пълнителят, както казваше Дъг, — влиза в ръкохватката и после трябва само да бутнеш с палец предпазното копче, за да задействаш стрелковите железа вътре. Имаше и кутия с пълнители с надписи върху тях: „Бързо зареждане“ и „Проста конструкция“. В момента пистолетът бе празен — до него лежеше пълен пълнител. Лора докосна с пръсти назъбената повърхност на ръкохватката. Пистолетът миришеше леко на масло и тя се обезпокои, че миризмата му може да се просмуче в пуловерите на Дъг. Прокара пръсти по хладния метал. Беше опасен, злокобен на вид звяр и Лора разбра защо оръжието очарова мъжете — в него се усещаше мощ, очакваща да бъде освободена.

Обхвана с ръка ръкохватката и вдигна пистолета. Не беше толкова тежък, колкото изглеждаше, но все пак изпълваше ръката. Насочи го напред с опъната ръка и погледна през мерника му към стената. Усети как китката й почна да трепери. Показалецът й намери съблазнителната извивка на спусъка. Насочи ръка надясно, към поставената им в рамка сватбена снимка, сложена върху дрешника на Дъг. Прицели се в усмихнатото лице на Дъг и каза:

— Бум.

След като извърши това малко убийство, Лора върна автоматика обратно под пуловерите на Дъг и затвори чекмеджето. Излезе от спалнята и се запъти към кабинета си, където, сложена на едно осветено от слънцето място, я очакваше пишещата й машина. Рецензията й върху „Изгори тази книга“ бе наполовина готова. Включи телевизора на CNN и се залови за работа с допрян до ръба на масата издут корем. Бе написала няколко изречения, когато чу думите: „… бе намерен в гориста местност край Атланта в неделя през нощта…“ — и се обърна към телевизора.

Новините през целия ден бяха пълни с този случай — момчето било намерено снощи, застреляно в гората край Мейбълтън. Лора бе видяла кадрите няколко пъти — как покритото му с чаршаф тяло влиза заедно с носилката в задната част на една линейка, проблясващите сини светлини, полицейски капитан на име Отингър обяснява, че бащата на момчето, подпомогнат от съседите, е намерил тялото около седем часа. Имаше и кадър, показващ репортери, струпани около сломен мъж в работни дрехи и червена шапка, и крехка жена с шокиран и празен поглед. Мъжът — Луис Питърсън — отпъждаше с ръка репортерите и камерите показаха как той и жена му си влизат вкъщи и тръшват вратата.

— … безсмислено убийство — говореше Отингър. — В момента няма заподозрени, няма и мотив, но ще направим всичко, което е по силите ни, за да открием убиеца на това момче.

Лора обърна гръб на телевизора и отново се залови за работа. Като се има предвид цялата тая престъпност около Атланта, да си имаш пистолет вкъщи бе проява на здрав разум. Никога не си бе представяла, че може да мисли по този начин, защото не обичаше оръжията, но престъпността в града наистина вече се изплъзваше от контрол. Е, тя беше извън контрол из цялата страна. Из целия свят, щом става дума за това. Наистина бяха първобитни времена и по улиците кръстосваха зверове. Да вземем това момче например. Безсмислено убийство, бе казал капитанът. Момчето живееше близо до гората и сигурно е било там хиляда пъти. Но точно този ден е срещнало някой, който му е пробил главата с куршум без никаква причина. Звяр, жадуващ за парче кърваво месо. Пътищата на звяра и момчето са се кръстосали в неделя и звярът е победил.

Тя отново се съсредоточи върху рецензията. Марк Трегс и ехото на шейсетте. На места бе лигав и сантиментален, а на други — красноречиво убедителен. Смъртта на Дж. Ф. Кенеди — злокобен предвестник на болестите в Америка. Свободната любов сега беше СПИН, киселинните еуфории сега бяха кокаинови. Хейт Ашбъри, Пати Хърст, Тимъти Лиъри, Аби Хофман, Уедър Ъндърграунд, Дейсъф Рейндж, Сторм Фронт, Уудсток и Алтамонт — раят и адът на движенията за мир.

Лора завърши рецензията с преценка, че „Изгори тази книга“ е интересна, но не задължително подстрекателска, изчука „30“ накрая и измъкна листа от валяка на „Роял“-а си.

Телефонът иззвъня. След две позвънявания собственият й глас отвърна: „Здравейте, тук е домът на Дъглас и Лора Клейборн. Моля, оставете съобщение след сигнала и благодарим за обаждането.“

Бийп. Щрак.

На това му стига толкова. Лора пъхна нов лист и се приготви да започне рецензията на „Адресът“. Спря за момент, за да чуе времето — заоблачаването продължава и температурите падат още. После започна с първи ред на рецензията и телефонът пак иззвъня. Продължи да пише, докато гласът й учтиво приканваше другата страна да остави съобщение.

Бийп.

— Лора? Обажда се приятел.

Лора спря да пише. Гласът бе приглушен. Променен, както й се стори.

— Попитай Дъг кой живее на номер 5-E в жилищен комплекс „Хилъндейл“.

Щрак.

И това бе всичко.

Лора остана като гръмната. Стана, отиде до телефона и превъртя съобщението. Не е ли женски глас това? Може някой да говори, покрил слушалката с кърпичка. Натисна пак бутона за превъртане. Да, гласът е женски, но не можа да познае чий е. Ръцете затрепериха и усети как коленете й омекват. Когато превъртя съобщението трети път, на парче хартия записа: 5-E, ж.к. „Хилъндейл“. После отвори указателя и потърси посочения адрес. Беше от другата страна на града, съвсем близо до киносалон Кентърбъри Сикс. Много добре.

Лора изтри съобщението от телефонния секретар. Приятел действително! Някой, който работеше с Дъг? Колко ли хора знаеха за това? Тя усети как ударите на сърцето й излизат от контрол и Дейвид ритна в корема й. Насили се да диша бавно и дълбоко, с ръка върху издутината на Дейвид. Постоя в нерешителност — да отиде ли в банята и да повърне или да изчака да й мине. Почака със затворени очи, с обляно в студена пот лице, и повдигането наистина й мина. Тя отвори очи и се вторачи в адреса, написан на хартията в ръката й. Зрението й ту се замъгляваше, ту се проясняваше и слепоочията й сякаш бяха стиснати в желязно менгеме и трябваше да седне, преди да е паднала.

Не бе казала нищо на Дъг за билетите, въпреки че ги бе оставила на показ. Той също не бе казал нищо. Следващата вечер я заведе в „Грото“ — италиански ресторант, който особено много харесваше, но бе видял на съседната маса един клиент и говори с него цели петнадесет минути, докато Лора яде студено минестроне. Бе направил усилие да бъде внимателен, но погледът му блуждаеше и явно се чувстваше некомфортно. Знае, че аз знам, си бе помислила Лора. Надявала се бе на чудо — изведнъж да се окаже, че нищо от това не е вярно, че по някакъв начин той ще обясни присъствието на билетите, ще й каже, че Ерик е успял да долети някак си от Чарлстън. Щеше да приеме и най-плахия опит за обяснение. Но Дъг се занимаваше с приборите си, отбягваше погледа й и тя разбра, че той има връзка с жена.

Гняв и тъга се бореха за надмощие в нея, докато стоеше сега в кабинета, огрян от слънцето, проникващо през щорите. Може би щеше да се почувства по-добре, ако стане и счупи нещо, но се съмняваше. Баща й и майка й щяха да дойдат веднага, след като бебето се родеше, и това в началото щеше да е чудесно, но по-късно, когато тя и майка й си омръзнат, щяха да започнат да прехвръкват искри. В тая ситуация от майка й едва ли би имало някаква полза, а баща й щеше да я третира като дете.

Опита се да стане от стола, но се чувстваше много уморена, а и тежестта на Дейвид я притесняваше. Остана на мястото си, стиснала с една ръка адреса, а с другата облегалката на стола. Очите й изведнъж се напълниха с парещи сълзи, Лора изскърца със зъби и каза:

— Не, по дяволите! Не! Не! Не!

Въпреки това не можа да се сдържи и сълзите й се затъркаляха една след друга по бузите. Неизбежните за такава ситуация въпроси я заблъскаха като чукове. Къде се провалих? Къде сбърках? Какво толкова му дава една непозната, а аз не мога?

Отговори нямаше, само броят на въпросите растеше.

— Копелето — каза Лора спокойно, като спря да плаче.

Очите й бяха червени и подпухнали.

— О, копелето му с копеле.

Вдигна ръка и погледна как светлината играе по двукаратовия венчален пръстен и по сватбената й златна халка. Бяха безценни, защото не означаваха нищо. Бяха празни символи — като къщата, в която живееха, и живота, който си бяха създали. Представяше си как Керъл щеше да го обърне на майтап: „Значи старият Дъги е излязъл и си е хванал пиленце, което си няма яйчице в коремчето, а? Какво ти казвах аз — на мъжете не може да се вярва! Те са от друга планета!“ Това може и да е така, но Дъг все още бе част от нейния свят, а щеше да бъде част и от света на Дейвид. Истинският въпрос бе: къде да отиде?

Знаеше каква бе първата стъпка.

Лора се изправи. Изключи телевизора и взе ключовете от колата си. Намери картата на града и потърси най-краткия път до „Хилъндейл“.

Жилищният комплекс, на около двайсет минути път от дома на Лора, имаше тенискорт и покрит плувен басейн. Лора мина с колата покрай него, търсейки блок E. След кратка обиколка го намери, паркира БМВ-то и излезе да провери имената на пощенските кутии.

На кутията на 5-E имаше зелено етикетче и на него с химикалка бе написано Ч. Дженсън. Писано бе от жена — беше пълно със завъртулки и ченгелчета и завършваше с голяма винетка.

От млад човек е писано, помисли си Лора. Сякаш жестока ръка стисна сърцето й. Стоеше пред вратата, носеща табелка 5-E, и й дойде наум, че Дъг е минавал през този праг. В центъра на вратата имаше шпионка, през която птиченцето можеше да вижда котарака. Погледна към звънеца, постави пръст на него и… нищо не направи.

По пътя за вкъщи Лора се сети, че и без това Ч. Дженсън сигурно я няма у дома. Не и в понеделник, в три часа следобед. Ч. Дженсън би трябвало да работи някъде, освен ако — смразяваща мисъл — Дъг не я издържаше. Лора провери паметта си да открие някой от офиса на Дъг, но не познаваше човек с такова име. Обаче някой знаеше за момичето, някой, който е съжалил Лора и се е обадил с информацията. Колкото повече мислеше по въпроса, толкова повече се убеждаваше, че гласът може би е бил на Марси Паркър. Трябваше да реши какво да прави — да хвърли в лицето на Дъг всичко, каквото знаеше, или да изчака след раждането на бебето. Неприятните сцени не й бяха по вкуса, нивото на стреса й бе вече някъде в стратосферата — една конфронтация само ще накара кръвното й да скочи и е възможно да навреди на Дейвид, а това не биваше да се рискува.

След като Дейвид се роди, тя ще пита Дъг коя е Ч. Дженсън. След това ще решат накъде да вървят. Това щеше да е опасен и труден път — знаеше това. Щеше да има лоши думи и сълзи, сблъсък на две „аз“, сблъсък, който би могъл да разруши измамното русло на техния живот. Имаше обаче нещо, което за Лора бе от първостепенна важност — Дъг вече има за какво да се хване, скоро и аз ще имам.

Кокалчетата й бяха побелели от стискането на волана. На половината път до вкъщи се наложи да спре на една бензиностанция, в тоалетната сълзите й избухнаха и тя изхвърли всичко, докато в устата й остана само горчилка.

3. Зло сърце

Мери Терър се събуди в тъмното, след като сънят отмина. Бе сънувала, че върви към някаква двуетажна дървена къща, боядисана в небесносиньо, с чардак, с двускатен покрив и комини. Познаваше къщата, знаеше и къде се намира — в началото. Тя бе изкачила стълбите, бе прекосила верандата и бе влязла в къщата, а слънцето грееше с непоносима белота по чамовия под. Тя го бе намерила в стаята с еркерните прозорци, гледащи към морето. Лорд Джак бе обвит с белоснежна роба — русата му коса падаше свободно по раменете, очите му, проницателни и замислени, следяха как тя се приближава. Бе се спряла съвсем близко до него — присъствието му я караше да трепери.

— Аз те повиках — бе казал той. — Исках да дойдеш, защото имам нужда от теб.

— Чух те — бе отговорила тя с нежен шепот.

Той прогърмя из огромната стая и тя усети миризмата на сол, с която бяха пропити стените.

— И аз имам нужда от теб.

— Трябва да го направим, Мери. Всичко, отново. Трябва да възкресим мъртвите и да върнем заблудените в стадото, и този път трябва да направим така, че да победим!

— Този път да победим — бе повторила тя и бе протегнала ръка да хване неговата.

— Къде е детето ми?

Ръката на Мери спря във въздуха.

— Синът ми — бе настоял той. — Къде е синът ми?

— Аз… не… знам.

— Ти носеше сина ми — каза той. — Къде е той?

Няколко секунди Мери не бе могла да отговори. Чуваше как вълните се разбиват в брега и притисна ръка към стомаха си.

— Аз… раниха ме — каза тя. — Знаеш, че ме раниха. Бебето… аз изгубих бебето.

Лорд Джак затвори очи.

— Аз искам син.

Главата му се отметна назад и тя видя, че по бузите му се стичат сълзи.

— Знаеш, че искам син, за да носи семето ми. Къде е синът ми, Мери? Къде е синът ми?

Двете думички, с които отговори, бяха най-трудните в живота й:

— Мъртъв е.

Лорд Джак отвори очи. Да погледнеш в тях означаваше да надникнеш в центъра на цяла вселена. В главата му се въртяха звезди и съзвездия и всички носеха знаците и символите на Епохата на водолея.

— Синът ми трябва да е жив — каза той с тих и пълен с болка глас. — Трябва. Семето ми трябва да продължи. Не разбираш ли? Аз ти направих огромен подарък, Мери. И ти го изгуби. Ти го уби, нали?

— Не! Не съм! Бебето умря! Бях ранена и бебето умря!

Той вдигна тънкия си пръст и го постави на устните си.

— Когато те повиках, аз исках да доведеш сина ми при мен. Това е част от цялата работа. Много важна част, ако искаме да възкресим мъртвите и да върнем заблудените. О, Мери, ти ме нарани жестоко!

— Не. — Гласът й се пречупи и от стените се разнесе мрачен смях. — Можем да направим друго бебе! Още сега! Още сега, окей? Можем да направим друго бебе, също така хубаво, както и първото!

Той я погледна с очи — вселени. Погледна през нея — в друго измерение.

— Искам да доведеш сина ми, Мери. Бебето, което ти и аз създадохме. Ако не ми доведеш сина, не можеш да останеш тук.

Щом изрече това, стените наоколо започнаха да избледняват. Лорд Джак също започна да избледнява като угасваща светлинка. Тя се опита да сграбчи ръката му, но той се завъртя като валмо мъгла и се отдръпна.

— Няма… Няма. — Гърлото й се скова от страх. — Няма къде другаде да отида!

— Не можеш да останеш тук — повтори той, призрачнобял. — Ела със сина ми или въобще не идвай!

Къщата се изгуби. Лорд Джак изчезна. Тя остана сама с миризмата на море и шума от прибоя и тогава се събуди.

Бебето плачеше с висок и тънък глас, който пробиваше мозъка й като бормашина. По лицето й блестеше пот и тя се вслуша в шума от камионите по магистралата.

— Стига си плакал — каза уморено. — Веднага спирай!

Но Джаки не искаше да спре, затова Мери Терър стана и отиде до кашона — люлка, където лежеше бебето. Протегна пръст и докосна кожата му. Беше гумена и студена и чувството, което изпита от докосването, накара гневът в нея да запулсира като второ, още по-зло сърце. Бебетата са убийци на сънища, каза си тя. Обещават ти бъдеще, а после умират.

Мери хвана ръката му и сложи пръста си в нея. Джаки обаче не стисна, както бе направило бебето в супера.

— Стискай! — каза тя. — Стисни! — Гласът й стана по-силен, изпълнен с гняв. — Стисни, ти казвам!

Бебето продължаваше да плаче с отчаян глас, но не искаше да стисне пръста й. Кожата му бе студена, толкова студена. Нещо не е наред с това бебе, разбра тя. Това не бе синът на Лорд Джак. Бе някакво плачливо и студено парче месо, което не бе излязло от нея.

— Спри! — извика тя, вдигна бебето и го разтърси. — Спри, ти казвам!

Бебето издаде бълбукащ и задавен звук и след това поде отново пронизителния писък. Главата на Мери се цепеше от болка и плачът на бебето я подлудяваше. Разтърси го още по-силно и видя как главата му се залюшка в тъмнината.

— Спри! Спри! Спри!

Джаки не й обръщаше внимание. Мери усети как кръвта й се качва в главата. Това бебе не бе наред, имаше му нещо. Кожата му не е наред, не иска да я хване за пръста и плачът му бе някак си задавен. Нито едно от бебетата не бе й обърнало внимание и именно това незачитане я докарваше до бяс. Раждаше ги, обичаше ги, хранеше ги дори и тогава, когато не искаха да ядат, бършеше устата им, сменяше им памперса и все пак бебетата бяха неистински. Чак след съня й стана ясно защо е така — нито едно от тях не бе син на Лорд Джак и затова нито едно не бе заслужило да живее.

— Спри, дяволите да те вземат! — извика Мери, но това бебе врещеше и се мяташе в ръцете й — гуменото му тяло го теглеше към неминуема смърт. Джак не би приел това дете, помисли тя. Не, не, няма да й позволи да остане, ако тя заведе това дете при него. Това бебе беше сбъркано. Ужасно сбъркано! Студено, гумено, търсещо смъртта си.

Плачът притискаше слепоочията й. В устата й завибрира писък, нещо се пречупи в нея и с животински стон, хванала малкия за петите, тя го тресна в стената. Плачът замря за миг, после се върна с пълна сила.

— Млъкни! — изрева тя и пак тресна главата му в стената. — Млъкни!

Удар в стената.

— Млъкни!

Удар… и този път тя чу как нещо се счупи. Плачът спря. Мери тресна студеното бебе в стената за последен път и почувства как то се гърчи и потрепва в ръката й. Дум-дум-дум. Нечий юмрук думкаше по стената.

— Млъквай, луда кучка такава, или ще повикам ченгетата!

Старецът до нея. Шеклит. Мери пусна студеното бебе на пода и почувства как отчаянието я залива като приливна вълна. Само за секунда то изсъска в нея като пара под налягане и се превърна в ярост, а Шеклит продължаваше да думка по стената.

— Ти си луда ма, чуваш ли? Луда!

Той спря да чука, Мери прекоси стаята, отиде до дрешника и извади 38-калибровия, с който бе екзекутирала Кори Питърсън. В барабана имаше само един патрон и Мери с треперещи пръсти отвори кутия с муниции и ги натъпка в гнездата им. Щракна барабана на място, отиде до стената, разделяща нейния и на Шеклит апартаменти, и доближи ухо до тънкият панел. Чуваше как Шеклит се движи из апартамента. Затръшна се врата. После се чу шум от течаща вода. В банята? Мери притисна цевта на револвера в стената, насочена натам, откъдето мислеше, че идва шумът от водата. Сърцето й биеше бавно и ритмично, беше спокойна, но заплахите и злобата на стареца й бяха дошли до гуша. Тая вечер тя бе убила поредното бебе — тялото му лежеше на няколко фута от нея с разбит череп. Лорд Джак нямаше да я допусне до себе си, ако не му заведе едно бебе — неговия син, — но нито едно от бебетата не й бе дало възможност да го обича.

— Хайде, излизай! — прошепна Мери, очаквайки шума от отварянето на вратата.

Водата спря. Тя чу как Шеклит се изкашля няколко пъти, изплю се и след секунда пусна водата в тоалетната. Мери вдигна ударника. Щеше да изпразни целия барабан през стената, после щеше да зареди отново, да изпразни още един барабан, с изключение на един патрон. Щом не можеше да отиде при Лорд Джак, за нея друго място нямаше. Нямаше дом, нямаше родина, нямаше самоличност — тя беше никоя, ходеща празнина и бе готова да приключи с тая игра.

— Хайде, излизай! — прошепна Мери отново и чу как пантите на вратата изскърцаха.

Пръстът на спусъка обра луфта.

Бум, бум.

Но това не бяха изстрели. Беше шум от тропащи юмруци по вратата. Мери свали пръст от спусъка. Тропането се повтори, този път по-силно и по-настоятелно. Тропат на моята врата, разбра тя. Мина в другата стая, без да изпуска колта от ръката си, и крадешком надникна през прозореца. Две свини стояха там, а свинската им кола бе на паркинга. Тя се изправи зад вратата и попита със студен глас:

— Какво има?

— Полиция. Бихте ли отворили вратата, моля?

Спокойно, каза си тя. Стегни се. Стегни се. Свинете са на вратата ти. Стегни се. Мери обърна ключалката и откачи веригата. Държейки въоръжената ръка така, че да не се вижда, тя отвори вратата и надникна навън към двете свине, една черна и една бяла.

— Какъв е проблемът?

— Обадиха ни се за нарушаване на реда и спокойствието — каза черната, извади едно фенерче, запали го и насочи лъча към Мери. — Тук всичко наред ли е, мадам?

— Да. Наред е.

— Един от съседите ви позвъни и се оплака — каза бялата свиня. — Каза, че от вашия апартамент се чували викове.

— Аз… имах кошмар. Развикала съм се, предполагам.

— Бихте ли отворили още малко вратата, моля? — помоли черната свиня.

Мери го стори без колебание — ръката й си остана скрита. Черната свиня отново освети лицето й.

— Как се казвате, мадам?

— Джинджър Коулс.

— Това е тя! — изкрещя Шеклит от входа на своя апартамент. — Голяма откачалка е, казвам ви! Трябва да я затворите, преди да е наранила някого!

— Сър? Моля да говорите по-тихо.

Черната свиня каза нещо тихо на бялата и тя се запъти към вратата на Шеклит. Мери чуваше как Шеклит мърмори и ругае и не отместваше очи от очите на черната свиня. Той извади от джоба си пакетче дъвка и й предложи, но тя поклати глава. Той хвърли в устата си едно парче и започна да дъвче.

— Понякога кошмарите са странни, а? — каза той. — Искам да кажа — толкова реални.

Проверява ме, помисли си Мери.

— Да, тук сте прав. Понякога имам наистина лоши кошмари.

— Сигурно наистина са такива, щом ви карат да викате толкова силно. — Лъчът пак мина през лицето й.

— Бях медсестра във Виетнам.

Лъчът спря и петното остана известно време на бузата й. После угасна с тихо щракане.

— Съжалявам — каза черната свиня. — Бях твърде млад, за да мога да отида, но съм гледал „Взвод“. Доста напечено е било, а?

— Всеки ден.

Той кимна и прибра фенерчето.

— Свършихме тук, Фил — каза на бялата свиня. — Съжалявам, че ви обезпокоихме, мадам — обърна се към Мери. — Но се надявам, че разбирате защо съседът ви ни извика.

— Да, разбирам. Обикновено взимам хапчета за сън, но още не съм си презаверила рецептата.

— Тя е луда! — настоя Шеклит и гласът му отново стана пронизителен. — През всичкото време крещи и вдига къщата на главата си.

— Сър?

Черната свиня отиде до вратата на Шеклит.

— Сър? Нали ви помолих да престанете да викате? Тази жена е ветеран от Виетнам и този факт би трябвало да ви накара да проявите малко разбиране.

— Така ли ви каза? Лайнарка! Накарайте я да го докаже!

— Сега ще трябва да се успокоите, сър, или ще се наложи да ви повозим в нашата кола.

Настъпи дълга тишина. Мери чакаше, стиснала здраво револвера. Чу, че черната свиня говори нещо на Шеклит, но не можа да хване нито една дума. След това вратата му се тръшна и двете свине се върнаха към нейната.

— Мисля, че се разбрахме — каза й черната. — Лека нощ, мадам.

— Лека нощ. И много ви благодаря, полицаи — каза тя, затвори вратата, заключи я и пак окачи веригата. Зад вратата просъска през стиснати зъби: — Да се шибате, да се шибате, да се шибате.

Почака малко, гледайки как свинете си отиват, после отиде до стената между двата апартамента, доближи уста до нея и каза:

— Така ще те подредя, когато си тръгна… Така ще те подредя, чуваш ли? Ще ти избода очите и ще те накарам да се задавиш с тях. Чу ли, дърто лайно такова?

Чу как Шеклит кашля в банята. До ушите й достигна накъсан и задъхан звук, после отново зашумя водата в тоалетната. Мери се върна в спалнята, запали лампата и загледа мъртвото бебе на пода. Главата му беше спукана и очукана, но кръв нямаше, от черепа не течеше мозък. Кукла, каза си тя. Това е кукла. Хвана Куклата за крака и я занесе в кутията в шкафа. После остана така дълго време, загледана в потрошените кукли — една вена тупкаше в дясното й слепоочие, а очите й лъскаха като кубчета лед.

Всички. Кукли. Не плът и кръв. Гума и пластмаса с рисувани очи. Не са могли да я обичат, защото не са истински. Това беше истината и тя смаяно се запита как е могла да не я види по-рано. Колкото и да й се искаше да са истински, колкото и да ги раждаше, хранеше и обграждаше с любов, те не бяха истински. В съзнанието си тя ги приемаше като от плът и кръв, да, но ги подлагаше на смърт, защото през цялото време е знаела, че са само гума и пластмаса.

Лорд Джак искаше дете. Син. Той я бе дарил с дете, а тя изгуби този дар. Ако не отидеше при Лорд Джак с дете, той щеше да я отблъсне. Точно такова бе посланието на съня. Но тук изникваше опасно несъответствие, нещо като дупка във времето. Бебето на Джак бе мъртво. Тя бе изстискала трупа от тялото си в една тоалетна край Балтимор — целият и корем бе нарязан от стъклото и метала. Бе увила малката купчинка плът в пелени от тоалетна хартия и го бе пуснала да отплува по течението. Момче беше. Точно на момче се надяваше Джак. На момче, което да отнесе семето му в бъдещето. Но как да отиде при Джак, след като синът му е мъртъв и отнесен от течението?

Мери седна на края на леглото, все още с пистолет в ръката, и зае позата на Мислителя[1]. Какво ще стане, ако? Тя се вторачи в мъртвата хлебарка на пода, паднала по гръб до перваза.

Какво ще стане, ако?

Какво ще стане, ако отнесе едно мъжкарче на Джак?

Истинско бебе. Момче. От плът и кръв. Какво ще стане?

Мери стана и закрачи из стаята, стискайки пистолета в ръка. Ходеше от едната стена до другата и обратно и мислеше. Истинско момче. А откъде да го вземе? Виждаше се как отива в осиновителна агенция и попълва молбата. Доколкото знам, убила съм шест свине, ще каже тя. Убих и един преподавател в колеж и един хахо, тръгнал да прави филм за Сторм Фронт. Също и едно хлапе в гората. Но съм сигурна, че искам бебе. Момче. Сигурна съм.

Това отпада. Откъде още може да се вземе бебе?

Тя спря да крачи. Можеш да си вземеш бебе оттам, откъдето ги вземат всички майки, сети се тя. Можеш да вземеш бебе от някоя болница.

Точно така, помисли си саркастично. Разбира се! Просто влизаш, избиваш всички, отиваш в родилния дом, вземаш едно хлапе и готово!

Стоп.

Бях медсестра във Виетнам.

Това бе лъжа, разбира се. Беше я използвала и друг път и свинете винаги се хващаха. В очите те гледат, само да им споменеш за Виетнам. Тя отново закрачи и умът й започна да обработва плодородната почва. Сестра. Сестра.

Магазините за дрехи даваха медицински униформи под наем, нали така?

Да, но дали сестрите от всички болници носят еднакъв цвят униформи? Тя не знаеше. Но ако имаше намерение да прави това, което се въртеше в главата й, първото нещо бе да намери болница и да разбере как стои този въпрос.

Взе телефонния указател и отвори на болници. Болници имаше много, особено ако към тях прибавим оздравителните центрове и клиниките, както бяха направили в указателя. Имаше една близо до Мейбълтън. Не е достатъчно голяма, реши Мери. Друга болница, „Атланта Уест“, бе на една-две мили оттук. Май става, помисли тя. Но погледът й попадна на друг списък и каза:

— Ето това е.

Беше болницата „Сейнт Джеймс“. Добро предзнаменование, помисли Мери. Болница, кръстена на Джим Морисън. Провери адреса. „Сейнт Джеймс“ бе в Бъкхед, баровския квартал. Доста далеч беше от апартамента й, но това може да се окаже предимство — там никой не би могъл да я познае, тия богаташи не ядяха хамбургери. Взе химикалката и загради „Сейнт Джеймс“. В устата й се появи метален вкус — вкусът на опасността. Така ставаше, когато планираха някоя операция навремето, и мисълта да задигне бебе от родилния дом на „Сейнт Джеймс“ — кутре на някоя богата кучка, което придаваше допълнителна сладост на операцията, караше сърцето й да бие учестено и между краката й пулсираше топла влага.

Не знаеше обаче дали може да го направи или не. Първо трябваше да отиде до родилния дом и да го огледа. Да провери каква е сигурността, къде има стълби, къде се намират сестринските стаи по отношение на изхода. Да види как изглеждат униформите и колко сестри работят в дома. Имаше още работи, за които сега не се сещаше, докато не ги видеше, но ако прецени, че не може, щеше да опита другаде.

Нямаше да бъде син на Джак. Онова дете е мъртво. Но ако отиде при Лорд Джак и му покаже новото момче, той пак ще е доволен, реши тя. Ще му каже, че онова бебе, умрялото в разпорения й корем, е било момиче.

Мери прибра пистолета. Легна и се опита да заспи, но бе твърде развълнувана. Оставаха двадесет дни до рандевуто при плачещата дама. Тя стана, облече сивия анцуг и излезе в среднощния студ да пробяга една миля и да размисли.

[1] Известна статуя на Роден. — Б.пр. ↑

4. В четвъртък роден

В четвъртък вечерта, първи февруари, след вечеря, Дъг остави вестника настрана и каза:

— Имам да свърша малко работа в офиса.

Лора го гледаше как става и отива в спалнята. Бяха вечеряли в ледено мълчание. Бе ходила в комплекса „Хилъндейл“ в понеделник следобед и оттогава вината на Дъг проличаваше във всяко движение, във всяка дума. Дъг я бе попитал какво я безпокои и тя му бе отговорила, че не се чувства добре и че все й се повдига. Това бе отчасти истина, но само отчасти и Дъг, подчинявайки се на инстинкта си, който през последните няколко дни бипкаше като алармена инсталация, не настоя повече. Лора потъна в четене и гледане на филми по видеото — тялото й събираше сили за предстоящото тайнство.

— Ще се върна около… — Дъг погледна часовника, докато навличаше палтото си. — Не знам. Ще се върна, като свърша.

Тя прехапа език. Тази вечер Дейвид особено й тежеше и ритането му бе наистина дразнещо. Чувстваше се огромна и отпусната, през последните две нощи сънят й бе неспокоен и пълен с кошмари от сцената с лудата на балкона и в момента не й беше до игри.

— Как е Ерик? — попита тя.

— Ерик ли? Добре е, предполагам. Защо?

— Дали и той прекарва толкова малко време вкъщи, колкото и ти?

— Нека не започваме пак сега. Знаеш, че имам много работа и денят просто не ми стига.

— И нощта не ти стига, нали? — попита тя.

Дъг спря да закопчава палтото си. Втренчи поглед в нея и на Лора и се стори, че в очите му се появи страх.

— Не — отговори той. — Не ми стига.

Пръстите му завършиха закопчаването.

— Знаеш колко струва отглеждането на едно дете и да го пратиш в колеж?

— Много.

— Да, много. Някъде над сто хиляди долара, и то по сегашни цени. Докато дойде време Дейвид да ходи в колеж, един Господ знае колко ще стане. Ето за това си мисля, като ходя на работа по нощите.

Не знаеше какво да прави — да плаче или да се смее. Лицевите мускули я заболяха от стискане и само с усилие на волята успя да запази спокойно изражение.

— В такъв случай можеш да си бъдеш вкъщи към полунощ?

— Към полунощ? Дадено. — Той вдигна яка. — Искаш ли да ти се обадя, ако се наложи да закъснея?

— Би било чудесно.

— Окей.

Дъг се наведе и я целуна по бузата и Лора усети, че се е напръскал с „Инглиш Ледър“. Устните му бръснаха кожата й и после вече ги нямаше.

— Ще се видим по-късно.

Взе куфарчето си и се запъти към вратата за гаража.

Кажи нещо, каза си Лора. Спри го сега, тук! Спри го, преди да е излязъл от тази врата, веднага! Но страхът я скова, защото не знаеше какво да каже и още по-лошо — страхуваше се, че каквото и да каже, няма да успее да го задържи.

— Бебето — каза тя.

Дъг забави крачка. Спря и се обърна към нея — лицето му бе в сянка.

— Мисля, че остават само още няколко дни — каза му тя.

— Да — усмихна се той нервно. — Вярвам, че си добре и си готова, нали?

— Остани с мен — помоли го Лора и усети как гласът й потрепва.

Дъг въздъхна. Лора го видя как оглежда стените с болка — като затворник, преценяващ големината на килията си. Той направи няколко крачки към нея и отново спря.

— Знаеш ли, понякога… това е трудно да се каже. — Помълча няколко секунди, после опита отново: — Понякога виждам какво имаме и колко далеч сме стигнали и… изпитвам странно вътрешно чувство… нещо като… това ли е? Искам да кажа… за това ли е цялата тая работа? А сега и ти… ще имаме дете… сякаш нещо свършва. Разбираш ли какво искам да кажа? Просто това е нашият край — продължи той. — Краят на Дъг и Лора. Миналата седмица знаеш ли какво сънувах?

— Не. Разкажи ми.

— Сънувах, че вече съм стар. Седях в ей онова кресло — посочи той с кимване. — Имах подагра, оплешивявах и всичко, което исках, бе да седя пред телевизора и да спя. Не знаех къде сте вие с Дейвид, но бях сам и всичко бе вече зад мен, и… почнах да плача, защото да осъзнаеш това е нещо ужасно. Бях богат, живеех в чудесна къща, а плачех, защото… — Явно му бе трудно, но се насили и продължи: — … защото в самото достигане на това е същността на цялата тая работа. А не да си вътре в нея. Същността е в борбата да стигнеш дотам, а като стигнеш… — Гласът му утихна и той вдигна рамене. — Май не можах да ти го обясня както трябва, нали?

— Ела и седни — подкани го тя. — Нека да поговорим за това, какво ще кажеш?

Дъг тръгна към нея. Тя знаеше, че той иска да дойде, защото тялото му трепереше, като че ли се мъчеше да се отскубне от притеглянето на някаква сила, дърпаща го в обратна посока. Няколко ценни секунди се задържа, наклонен към нея, после вдигна ръка и погледна ролекса си.

— По-добре да тръгвам. Утре сутринта първата ми работа е да се срещна с един много труден клиент и имам да прехвърля доста бумаги. — Гласът му пак бе станал стегнат и делови. — Ще поговорим за това утре, става ли?

— Както кажеш — каза Лора със свито гърло.

Дъг й обърна гръб и излезе с куфарчето в ръка.

Лора чу как двигателят на мерцедеса изръмжа. Вратата на гаража се вдигна. Още преди да се затвори отново, Лора се изправи. Примигна и сложи ръка на кръста си, който бе почнал да я боли от ранна утрин. Костите я заболяха, докато прекосяваше кабинета. Пътьом взе ключовете от БМВ-то от малкото сребърно подносче. Отиде до гардероба да си вземе шлифера и чантата. После тръгна — по-точно закуцука — към гаража, пъхна се зад волана на БМВ-то и запали.

Беше решила да проследи Дъг. Ако отиваше на работа — чудесно. Ще си поговорят честно за бъдещето и ще решат накъде да поемат отсега нататък. Ако отиваше в комплекса „Хилъндейл“ — сутринта щеше да повика адвокат.

Изкара колата от гаража, излезе от алеята и подкара по Муър мил Роуд, насочвайки се към комплекса, като се надяваше на най-доброто, но очакваше най-лошото.

Докато се включваше в движението по магистралата, осъзна, че сякаш наблюдава действията си някъде отстрани и дързостта им я изненада. Не знаеше, че в нея все още е останала твърдост. Беше си помислила, че всичкото желязо, което имаше, се е стопило в жестоката пещ на убийството през онази гореща юлска нощ. Но чак пък да следи Дъг, да го преследва като престъпник — това бе срамно и тя намали, за да може при следващия изход да се изключи от магистралата и да обърне обратно към къщи. Не, каза си. Строг, вътрешен и нетърпящ възражение глас. Дъг бе престъпник. Ако все още не е нарязал сърцето ти, то сега го дялка с твърда ръка. Разкъсваше жизненоважните връзки помежду им, късайки ги на парчета и подигравайки се с дадените обети. Той беше престъпник и заслужаваше да бъде преследван като такъв.

Лора натисна газта и профуча покрай изхода.

В комплекса „Хилъндейл“ тя обиколи блока, където живееше Ч. Дженсън, и потърси колата на Дъг на паркинга. Не се виждаше никакъв мерцедес — само ниските и натруфени спортни коли на по-млади хора. Лора намери едно празно място, малко по-нататък от блока. Няма го тук и няма да дойде, помисли си тя. Той тръгна преди мен. Ако е тръгнал за насам, щеше вече да е тук. Явно е отишъл на работа, както каза. Наистина е отишъл на работа. Обхвана я такова облекчение, че малко остана да облегне глава на волана и да се разхълца.

Покрай нея се плъзнаха светлини от някаква кола. Лора се озърна назад и надясно, докато мерцедесът се плъзна бавно край нея като хищник, излязъл на лов. Дъхът й спря. Мерцедесът се вмъкна в едно празно място, на единадесет коли от Лора. Гледаше как светлините угасват и от колата слиза някакъв мъж. Закрачи към блока, в който живееше Ч. Дженсън, и Лора моментално позна походката — нещо средно между изпъчена и провлачена. В ръцете си Дъг вече не носеше куфарче, а пакетче от шест бири.

Спрял е някъде да го купи, затова дойдох първа, сети се тя. В нея избухна ярост, усещаше вкуса й в устата си — вкус на изгоряло, като миризма на газ, плисната върху дървени въглища. Ръцете й стискаха така здраво волана, че вените по опакото на ръката й изпъкваха като въжета. Дъг отиваше да види приятелката си и размахваше пакета като развълнуван ученик. Лора напипа дръжката на вратата и я отвори. Нямаше да му позволи да влезе в този апартамент, мислейки, че още веднъж е преметнал глупавата си мърмореща жена. По дяволите, не! Щеше да се стовари отгоре му като бетонен блок върху охлюв и когато свършеше с него, на Ч. Дженсън щеше да й трябва скалпел, за да го стърже от пода.

Тя се изправи с пламнало от гняв лице.

Водата й изтече.

Топлата течност заля бедрата й и се спусна надолу по краката. Намирайки се в стресова ситуация, съзнанието й регистрира този факт, когато водата бе стигнала вече до коленете. Болката в кръста и редките спазми, които бе търпяла през целия ден, са били първите етапи на раждането.

Детето й бе готово да се роди.

Успя само да види как Дъг завива зад ъгъла и изчезва.

Остана на мястото си няколко секунди, усещайки как гащичките й се напояват и как първата й истинска контракция набира скорост. Налягането нарасна и мина в зоната на болката като мощна ръка, стискаща натъртено място. Лора затвори очи, докато болката от контракцията бавно набъбна до зенита си и после започна да преминава. По лицето й се стичаха сълзи. Засечи интервалите между контракциите, помисли си тя. Погледни си часовника, глупачка такава! Тя влезе обратно в БМВ-то и на светлината на плафона погледна часовника си. Следващата контракция започна след осем минути и силата й я накара да стисне зъби.

Повече тук не можеше да остане. Дъг вече си имаше някой. Е, и тя бе на път да си има.

Запали двигателя, излезе на заден от паркинга и се отдалечи от мъжа си и от комплекс „Хилъндейл“.

Две контракции по-късно Лора излезе от магистралата и спря на една бензиностанция да се обади по телефона. Позвъни на доктор Бонърт и оттам й отговориха, че ще го потърсят с бипъра[1]! Започна нова контракция, тя стисна здраво слушалката и зачака — болката запулсира на вълни от кръста до краката. После доктор Бонърт се обади и тя му каза какво става. Той й нареди да отиде в болницата „Сейнт Джеймс“ колкото може по-скоро.

— Ще ви чакам там с Дъг — каза доктор Бонърт и затвори.

Болницата бе голямо бяло здание, разположено в нещо като парк в североизточните покрайнини на Атланта. Докато Лора приключи с формалностите по приемането в спешно отделение, докато я закарат в пред-залата, дойде доктор Стивън Бонърт, облечен в смокинг. Тя забеляза, че не е имало нужда да се облича официално специално заради нея. Официална вечеря по случай назначаването на новия директор на болницата, обясни й той, докато гледаше в монитора състоянието на Лорините контракции. Не било кой знае какво, каза той, защото всичките носели бипъри и залата заприличала на сборище на щурци.

— Къде е Дъг? — попита доктор Бонърт, както очакваше Лора.

— Дъг… не може да дойде — отговори тя.

Доктор Бонърт я погледна изпитателно през очилата с рогови рамки, после даде нареждане на една от сестрите и напусна пред-залата, за да се облече и измие.

С леко убождане в опакото на ръката й вкараха няколко капки демерол. Тя бе облечена в зелен болничен халат, а около кръста си имаше еластичен колан, от който излизаха кабели, водещи към монитора. Бе сложена да седне на маса и центърът на тежестта й бе изместен напред. В ноздрите й проникваше миризма на лекарства и дезинфектанти. Сестрите действаха бързо и ефикасно, занимавайки Лора с обикновен разговор, но тя не можеше да се концентрира върху това, което казваха. Всичко около нея се разми в смесица от звуци и движения и тя се опита да се съсредоточи в екрана на монитора, който показваше как контракцията в нея набира сила, набъбва и расте и накрая бавно се отдръпва до следващия път. Една от сестрите започна да говори за някаква нова кола, която току-що си била купила. Яркочервена, казваше тя. Винаги била искала яркочервена кола.

— Дишай леко — обърна се друга сестра към Лора, — както са ви учили в курса.

Сърцето й биеше силно и на екрана на един друг монитор тези удари се изразяваха в неравномерна, остро начупена линия. Контракциите й приличаха на далечни гръмотевици, които разтърсваха цялото й тяло и предвещаваха буря.

— Първо дете ли ви е? — попита сестрата с червената кола, гледайки картона на Лора. — Боже мой, боже мой!

Доктор Бонърт отново се появи, облечен в зелени дрехи, излъчващ професионализъм. Разтвори краката на Лора и погледна разкритието й.

— Поработила си — каза й той. — Но трябва още малко. Боли ли?

— Да. Малко.

Дали я боли прасковата, като й вадят костилката?

— Да, боли.

— Добре.

Той даде нареждане на червената кола за нещо си и Лора помисли: време е за голямата игла, а? Доктор Бонърт отиде до една масичка и се върна с някакъв малък уред, приличащ на пружинка от химикалка с влачеща се след нея жичка, водеща към някаква сложна машина.

— Сега ще направим едно малко проучване — каза й той с бегла усмивка и с облечена в ръкавица ръка пъхна уреда вътре в нея. Пружинообразното нещо бе вътрешен монитор на плода — знаеше това от курсовете. Доктор Бонърт напипа главата на бебето и пъхна инструмента под нея. Сложната машина започна да бълва лента с ритъма на сърцето и състоянието на другите жизненоважни органи. Лора почувства някакво драскане в кръста си. Сестрата я подготвяше за епидуралната анестезия[2]. Добре че поне не виждаше иглата. Сега вече контракциите бяха се превърнали в мощен юмрук, блъскащ по натъртения, както й се струваше, гръбнак.

— Дишай по-леко, дишай по-леко — обади се някой.

— А сега малко жилване — каза доктор Бонърт и тя усети как иглата влиза.

За него ужилването може и да е било малко, но там, откъдето идваше тя, осите май бяха по-големи. После всичко свърши, той извади иглата и Лора усети как кожата около кръста й настръхва. Доктор Бонърт пак провери как върви разкритието й, после погледна и показанията на лентата от сложната машина. В последния момент тя почувства как в устата й се събира дъх на лекарство и се помоли епидуралът да е подействал, защото контракциите ставаха жестоки и лицето й се изпоти. Червената кола попи потта и й се усмихна.

— След всичкото очакване, сега и това — каза сестрата. — Не е ли странно как се получава?

— Да, така е.

О, боли! О, боже, сега наистина боли! Усещаше как тялото й се напъва да се отвори като цвете.

— Когато е време, време е — продължи сестрата. — Когато едно бебе иска да излезе, то предупреждава.

— Кажете му го после — успя да каже Лора, а сестрите и доктор Бонърт се засмяха.

— Задръж така — каза й доктор Бонърт и излезе от залата.

Лора усети как за момент я обзе паника. Къде отива? Какво ще стане, ако бебето започне да излиза в този момент? Ударите на сърцето й накараха кривата на монитора да подскочи и една сестра я хвана за ръката. Силата на напъна в нея растеше и й се стори, че ще завърши с неминуема експлозия. Страхуваше се, че може да се пукне като презрял пъпеш и сълзи опариха очите й. Но напънът спадна отново и тя чу собственото си учестено дишане.

— Полечка, полечка — посъветва я сестрата. — В четвъртък роден — дълъг път отреден.

— Какво?

— Който е роден в четвъртък. Не знаеше ли? Така се казва. В четвъртък роден — дълъг път отреден.

Сестрата вдигна поглед към стенния часовник. Беше почти девет и петнадесет.

— Но може да почака и до петък. Тогава ще бъде прям и откровен.

— С милост надарен — каза Червената кола.

— Не, петък е прям и откровен. Събота е с милост надарен.

Този спор беше последното нещо, което интересуваше Лора. Контракциите продължаваха ту да набират сила и да я блъскат като скала в прибой, ту се отдръпваха като отлив. Все още бяха болезнени, но не чак толкова. Епидуралът бе подействал, слава богу, само дето количеството не бе достатъчно силно да убие напълно усещането. Болката бе намаляла, но юмручните удари на напъните си бяха същите, както и по-рано. Малко след девет и половина доктор Бонърт влезе отново в залата и провери всичко.

— Добре се справяш — каза той. — Лора, можеш ли да се понапънеш малко?

Тя го стори. Поне се опита. Ще се разцепя, помисли си. О, боже! Дишай, дишай! Как можеше на курса всичко да изглежда прегледно и подредено, а тук сякаш си пуснал видеокасета на най-голяма скорост?

— Хайде пак. Този път малко по-силно, окей?

Тя опита още веднъж. Започна да й става ясно, че няма да е така лесно, както го описваха на курса. В съзнанието й изплува лицето на Керъл. Твърде късно, маце — би казала Керъл.

— Давай, Лора. Напъни да му видим темето.

Пред затворените й очи изплува още едно лице, докато тя се напъваше и налягането в центъра й се увеличаваше. Лицето на Дъг, а гласът му каза: Просто това е нашият край. Краят на Дъг и Лора. Видя комплекса „Хилъндейл“ и колата на Дъг на паркинга. Видя го да се отдалечава, носейки пакет от шест бири. Просто това е нашият край. Краят.

— Давай, Лора. Давай!

Чу се как изпъшка тихо. Налягането бе твърде голямо, убиваше я. Дейвид се бе хванал за вътрешностите й и не искаше да се пусне. Въпреки всичко тя пак опитваше, тялото й се тресеше и с крайчеца на съзнанието си пак видя как Дъг се отдалечава. Все по-далеч и по-далеч. Докато с всяка стъпка започна да се превръща в мяркаща се в далечината непозната фигура. Викът й стана по-силен. Нещо вътре в нея се пречупи — не, не беше хватката на Дейвид, беше нещо по-навътре. Изскърца със зъби и усещайки как сълзите се стичат по бузите й, разбра, че с Дъг е свършено.

— Спокойно, спокойно — каза Червената кола и попи бузите й. — Чудесно се справяш, за нищо не се безпокой.

— Добре, добре. Не се вълнувай — потупа я доктор Бонърт бащински по рамото, въпреки че беше три или четири години по-млад от нея. — Темето му вече се показва, но още не сме съвсем готови. Почини си сега, просто се отпусни.

Лора се съсредоточи, за да регулира ритъма на дишането си. Гледаше в стената, Червената кола попиваше лицето й, времето ту се втурваше напред, ту се влачеше заедно с часовника на стената — илюзия на желания и нерви. В десет часа доктор Бонърт я накара пак да се напъне.

— По-силно. Давай, Лора! По-силно! — напътстваше я той и тя стисна ръката на Червената кола така здраво, че щеше да й счупи пръстите. — Поеми дъх и напъвай. Поемаш дъх и напъваш.

Лора даваше всичко, което можеше. Натискът между краката и в кръста беше симфония на мъка и раздираща болка.

— Хайде тръгна, чудесно върви — каза друга сестра, надничаща през рамото на Червената кола.

Лора потрепери — мускулите й се движеха спазматично. Сигурно не би могло да направи това самичка, сигурно имаше някаква машина, която да свърши цялата работа. Но такава нямаше — обградена от монитори и сложна техника, Лора бе оставена да се справя сама. Поемаше дъх и напъваше, поемаше дъх и напъваше, стискаше ръката на Червената кола, потта се лееше по лицето й, а доктор Бонърт непрекъснато я подтикваше да полага още усилия.

Най-накрая, вече почти бе станало единадесет без двадесет, доктор Бонърт каза:

— Хайде, момичета. Да вкараме госпожа Клейборн вътре.

Помогнаха на Лора да се премести на една количка — тя почувства нещо като меко гюле, набутано между краката й — и я избутаха в другата зала. Стените й бяха облицовани със зелени плочки, в центъра имаше маса от неръждаема стомана със стремена, а от тавана висяха мощни лампи, насочени към масата. Една сестра постла зелена покривка и Лора бе положена по гръб, с краката горе в стремената. Наблизо блестеше набор инструмент, които със сигурност са били полезни и по времето на Инквизицията, и Лора бързо отвърна глава от тях. Бе вече изтощена и в нея бяха останали толкова сили, колкото и вода у изцеден парцал, но знаеше, че най-трудното все още предстои. Доктор Бонърт седна на една табуретка в края на масата — инструментите му бяха близо подръка. След като я прегледа и установи положението на бебето в нея, той започна да си подсвирква.

— Познавам тази песен — каза една от сестрите. — Днес следобед я чух по радиото. Още като я чуеш, и ти се набива в съзнанието, нали?

— Гънс енд Роузис — каза доктор Бонърт. — Синът ми ги обича. Разкарва се с бейзболна шапка, обърната обратно, и е започнал да ми говори за някакви татуировки.

Той промени положението на пръстите си. Лора почувства как пръстите му опипват нещо вътре, но беше така безчувствена, че се чувстваше като натъпкана с мокър памук.

— Казах му, че ако видя само една татуировка, ще му счупя главата. Би ли си повдигнала малко краката, Лора? Да, така е добре.

Червената кола постави една видеокамера на триножник, насочи обектива й между краката на Лора и я включи.

— Хайде, Лора, починахме — каза доктор Бонърт, докато другите сестри му поставяха нов чифт хирургически ръкавици. — Готова ли си да поработиш малко?

— Готова съм.

Готова или не, трябваше да го направи.

Сестрата постави хирургическа маска на доктор Бонърт.

— Добре. Хайде да я свършим тая работа.

Той отново седна на табуретката — халатът на Лора бе запретнат до коленете й.

— Искам да почнеш да натискаш, Лора. Натискай, докато не ти кажа да спреш и си починеш няколко секунди. Той върви чудесно и си мисля, че час по-скоро иска да излезе и да се присъедини към нас, но и ти трябва да му помогнеш. Става ли?

— Става.

— Добре. Почвай.

Тя почна. Проклета да е, ако остави тая мелодия на Гънс енд Роузис да се забие в мозъка й!

— Дай, дай! Спри! Дай, дай!

Някакво парче плат избърса лицето й. Дишаше тежко. Дейвид не излизаше. Защо Дейвид не излизаше?

— Дай, дай! Чудесно, Лора, чудесно.

Чу сребристото потракване на някакъв инструмент, но усети само слабо подръпване.

— Дай, Лора. Не спирай, той иска да излиза.

— Добре се справяте — каза й Червената кола и стисна ръката й.

— Той се е заклещил — чу се Лора да казва пълна глупост.

Доктор Бонърт й каза да не спира да напъва, тя затвори очи, стисна зъби и се подчини с треперещи от усилието бедра.

Около единадесет и десет Лора усети, че Дейвид почна да се измъква навън. Мръдна с не повече от един-два инча, но това движение я развълнува. Цялата бе вир-вода и косата й лепнеше от влага по раменете. Учудваше я фактът, че всички са родени по този начин, че са били въобще родени. Тя се напъваше, докато й се стори, че мускулите й ще се скъсат, почина си малко и пак се напъна. Гърбът и бедрата й бяха целите набраздени от отпечатъците от постелката и стремената.

— О, Исусе! — прошепна тя с напрегнато и уморено тяло.

— Голяма работа си — каза доктор Бонърт. — Давай така.

В гърдите й се надигна гняв. Какво правеше Дъг в този момент, докато тя се мъчеше в светлината на прожекторите? Да върви по дяволите! Когато всичко това свърши, такъв развод ще му извърти, че да се чуди откъде му е дошло! Тя се напъваше и напъваше и лицето й почервеня. Дейвид мръдна още един-два сантиметра. Мислеше, че ще огъне стремената — напъваше ги с всичка сила, докато Червената кола бършеше челото й с марля.

Щрак, щрак, чу се инструментът в ръцете на доктор Бонърт. Щрак, щрак.

— Ето го, тръгна — каза доктор Бонърт.

Часовникът показваше, че е минало единадесет и половина.

Лора усети как бебето я напуска. Беше чувство на огромно облекчение, примесено с тревога, защото сред цялата тази техника Лора чувстваше, че тялото й се разделя на две от живото създание, израсло вътре в нея. Дейвид навлизаше в света и от този момент нататък зависеше изцяло от милостта му, както и всяко друго човешко същество.

— Давай, не спирай — подтикваше я доктор Бонърт.

Тя се напрегна с треперещи мускули на гърба. Чу се мокър, мляскащ звук. Тя погледна стенния часовник с подути очи — единадесет и четиридесет и три. Червената кола и другата сестра се събраха около доктор Бонърт, готови да помагат. Чу се звук от рязване и клъцване.

— Дай един път яко — каза докторът.

Тя го стори и изведнъж тежестта на Дейвид изчезна.

Пляс, пляс. Още едно пляс.

Неговият плач започна като тънък, висок звук на мотор, който пали за първи път. В очите на Лора избиха сълзи, тя пое дълга и дълбока въздишка и бавно изпусна въздуха.

— Ето ви сина — каза й доктор Бонърт и й показа нещо кресливо, омазано с червено и синьо, с жабешко лице на глава, приличаща на безформен конус.

Никога не бе виждала по-красиво момче и се усмихна, както слънцето наднича иззад облаците. Бурята бе отминала.

Доктор Бонърт сложи Дейвид на стомаха й. Тя го притисна към себе си, усещайки топлината му. Той все още плачеше, но това бе прекрасен звук. От него се носеше тежката миризма на кръв и околоплодна течност. Тялото на Дейвид, все още свързано с нейното чрез синьо-червената пъпна връв, се размърда в ръцете й. Беше крехко същество, с мънички пръстчета, една топчица вместо нос и малка устичка с розови устнички. В гласа му обаче нямаше нищо крехко. Той се извисяваше и замираше в амплитуда, което можеше да означава само неутолим гняв. Обявява присъствието си, помисли Лора. Дава на света да разбере, че Дейвид Дъглас Клейборн е пристигнал и иска да му се направи място. Отрязаха и завързаха пъпната връв, Дейвид се разтрепери от гняв и плачът му се накъса.

Лора каза:

— Ш-ш-ш, ш-ш-ш! — И пръстите й го погалиха по гръбчето. Тя опипа малките лопатки на раменете и вдлъбнатината на гръбнака. Скелет, нерви, вени, мозък — всичко бе в пълен комплект и той бе неин. После усети как той бута с крачка. Това, което другите жени с деца я бяха предупредили да очаква — топлото и лъчезарно чувство, което премина през тялото й, карайки сърцето й да бие по-силно и да се преизпълва от радост. Разпозна това чувство като майчина любов и галейки детето си, почувства как то отпуска гневно стегнатото си телце в доверчиво спокойствие. Плачът му започна да се уталожва, премина в тихичко скимтене и завърши с бълбукащ звук.

— Моето бебе — каза Лора и вдигна поглед към доктор Бонърт и сестрите с очи, пълни със сълзи. — Моето бебе.

— В четвъртък роден — каза сестрата, поглеждайки часов ника, — за дълъг път отреден.

Минаваше полунощ, когато Лора бе настанена в стаята си на втория етаж в родилния дом. Беше изцедена, но в същото време възбудена — тялото й искаше да спи, но съзнанието се връщаше на драматичното събитие с раждането отново и отново. С трепереща ръка набра домашния си телефон.

— Здравейте, обажда се домът на Дъглас и Лора Клейборн. Моля да оставите съобщение след сигнала и ви благодарим, че се обадихте.

Бийп.

Не можеше да намери думи. Насили се да проговори, преди апаратурата да е прекъснала връзката. Дъг го нямаше вкъщи. Бе все още в комплекса „Хилъндейл“, при приятелката си.

Краят, помисли си тя.

— В болницата съм — насили се Лора и трябваше да добави: — С Дейвид. Той е осем фунта и две унции[3].

Щрак. Машината оглуша.

Изтощена, Лора се отпусна на леглото и се замисли за бъдещето. Струваше й се мрачно, но в него бе и Дейвид, така че сигурно щеше да бъде поносимо. Дали в него щеше да е и Дъг — тя не знаеше.

Скръсти ръце на празния си корем и най-накрая се унесе в сън в спокойната болнична утроба.

[1] Електронно устройство, издаващо бипкащи звуци, предупреждаващи собственика, че го търсят по телефона. — Б.пр. ↑

[2] Местна анестезия, успокояваща болката в кръста в пространството около канала на гръбначния стълб. — Б.пр. ↑

[3] Една унция = 28 грама. — Б.пр. ↑

5. Сух стар хахо

В апартамента на Мери Терър пееше гласът на бог, тридесет и три и една трета оборота в минута. Тя седеше на леглото и чертаеше с тъмносин маркер по бялата униформа, която бе наела от „Костюмс Атланта“ в петък следобед. Униформата на сестрите от родилния дом при болницата „Сейнт Джеймс“ имаше тъмносини ръбчета около яката и джобчетата на гърдите, шапките им също бяха поръбени с тъмносиньо. Вместо копчета тази униформа имаше закопчалки, но това бе всичко, което бе успяла да намери от своя размер.

Беше почти седем часът сутринта, събота. Вятърът, набрал сила, гонеше сиви облаци над града. Трети февруари, помисли Мери — петнадесет дни до срещата при плачещата дама. Работеше бавно и търпеливо, внимаваше мастилото да не излиза много бледо или пък да се размазва. Имаше бурканче с почистваща течност — в случай на грешки, но ръката й не трепваше. На масичката до леглото си имаше пластмасово синьо картонче и на него с бели букви бе написано ДЖАНЕТ ЛИЙСТЪР, в памет на двама паднали другари. Беше се сдобила с нея от едно място в Норкрос, което правеше пластмасови картончета „Докато чакате“. Бе същият цвят, както и картончетата с имената, които носеха сестрите в „Сейнт Джеймс“. Белите й обувки — четиридесет и четвърти номер — бяха също от костюми под наем, а от магазина на Рич си бе купила и бели чорапи.

Вчера следобед бе ходила до болницата, след като смени „Бургер Кинг“ униформата си с дънки, пуловер и дебело яке. Качи се на асансьора до родилното отделение и се поразходи из него. Приближи се до огромното стъкло да види и бебетата, като внимаваше много да не погледне в очите някоя сестра, но си отбеляза наум тъмносините кантове на белите униформи, белите букви на син фон на поименните картончета и факта, че асансьорът излиза в отделението за сестрите. Не бе видяла никаква охрана, но долу, във фоайето, имаше една свиня с уоки-токи[1], а друга се мотаеше из паркинга. Което означаваше, че този паркинг за нея не съществува — трябваше да намери друго място за пикала си, което да е близо и за влизане, и за излизане от болницата. Провери и наличието на стълбища — по едно и от двата края на дългия коридор на родилното отделение. Това в южното крило на сградата бе до склада, което можеше да означава неприятни конфронтации. А онова откъм северния край може би щеше да свърши работа. Но и тук имаше проблем — на една табелка на вратата към стълбището бе написано: ПОЖАРЕН ИЗХОД. АКО ВРАТАТА СЕ ОТВОРИ АЛАРМЕНАТА ИНСТАЛАЦИЯ ЩЕ СЕ ВКЛЮЧИ. Не можеше да провери накъде води това стълбище, така че нямаше и представа къде може да излезе. Това не й хареса и вече бе готова да отпише цялата работа, когато една сестра удари същата тая врата с длан и премина. Не се чуха никакви звънци. Значи или алармата се изключва през деня по някое време, или надписът лъже, или пък имаше някакъв начин да се измами системата. Може би имаше повреда и тя се включваше, когато си иска, затова са я изключили. Дали си струва риска?

Бе решила да помисли върху това. Докато се взираше през прозореца и гледаше бебетата — някои спящи, други отворили уста в беззвучен плач — Мери разбра, че оттук не може да вземе бебе, защото бе много близо — двайсетина крачки — до сестринското отделение. Някои от кошарките бяха празни, въпреки че на тях висяха табелки с имена — бебетата бяха при майките си по стаите. Между сестринското отделение и северното стълбище коридорът правеше завой и тук почти на всяка врата имаше синя или розова лентичка. Последните четири врати до стълбището бяха обещаващи — три от четирите лентички бяха сини. Ако някоя сестра влезе в една от тези стаи и завари бебето при майка му, как ли ще обясни влизането си? Време е детето се храни. Не, майката го знае това време, освен това за какво са гърдите? Само за малко трябва да проверим нещо. Не, майката ще поиска да узнае какво именно. Време е бебето да се претегли.

Да. Това става.

Мери отиде до северното стълбище и се върна обратно до мястото, където коридорът отново завиваше. От една от стаите проникна женски смях. В друга се чуваше бебешки плач. Запомни номерата на стаите със сините лентички — 21, 23 и 24. Вратата на 21 се отвори и оттам излезе някакъв мъж. Мери бързо се обърна и се отправи към близката чешмичка. Видя, че мъжът се отправи в противоположната посока, към сестринското отделение — имаше пясъчно кестенява коса, бе облечен в сиви панталони, бяла риза и тъмносин пуловер. На краката си имаше лъснати обувки. Богато копеле, баща на богато хлапе, помисли си тя, докато пиеше вода, заслушана в тракането на обувките му по линолеума. После се върна до вратата на северното стълбище и погледна предупредителния надпис. Ако искаше работата да стане, трябваше да знае къде води това стълбище, защото асансьорът не можеше да бъде използван. Нямаше друг избор.

Мери плесна вратата с дланта си, както бе направила сестрата, и вратата се отвори. Никакъв звук не се чу. Видя, че езикът на ключалката е залепен с черен изолирбанд, че някой е решил, че е по-добре да измами алармената система, отколкото да чака асансьора. Това бе добро предзнаменование, каза си тя. Мина по площадката и затвори вратата зад себе си.

Заслиза надолу. На следващата врата имаше голяма червена единица. Стълбището продължаваше надолу и Мери продължи по него. В дъното на стълбището вратата не бе маркирана. През стъкленото прозорче Мери видя коридор с бели стени. Тя отвори бавно и внимателно. Никакви признаци от аларма и никакви забележки от другата страна на вратата. Тръгна по коридора с наострени сетива. На една пресечка с друг коридор имаше стрелки с различни направления — АСАНСЬОРИ, ПЕРАЛНЯ и ПОДДРЪЖКА. Във въздуха се носеше миризма на прясна боя, а по таваните имаше тръби. Мери продължи по посока на пералнята. След малко чу как някой си тананика и иззад ъгъла излезе чернокож мъж с късо подстригана бяла коса, бутайки количка с уреди за миене на под пред себе си. Носеше сива униформа, което го причисляваше към екипа за поддръжка на болницата. Мери моментално включи на лицето си маска — стягане на чертите на лицето, хладина в очите. Маската говореше, че тя е там, където трябва да бъде, и че има известна власт. Едва ли работниците по поддръжката познаваха всички в болницата. Тананикането спря. Докато се приближаваха, той гледаше към нея. Мери се усмихна леко, каза „извинете“ и мина край него, сякаш бързаше за някъде — но не много бързо.

— Да, м’дам — отвърна работникът, отдръпвайки количката от пътя й.

След като зави зад ъгъла, тя чу, че тананикането продължи.

Още един добър знак, помисли си, докато напрежението от лицето й изчезваше. Отдавна бе разбрала, че можеш да влизаш в много места, където не ти е работата, ако гледаш право напред и вървиш и ако успееш да внушиш авторитет. В такова голямо място имаше много шефове, а индианците си гледаха само работата, доволни, че я имат.

Стигна до някакво място, в което имаше няколко перални коша. Чуха се приближаващи женски гласове. Мери си помисли, че една жена едва ли би питала нещо, но ако са повече, вероятността е по-голяма. Тя пристъпи зад другия ъгъл и зачака, притисната към една врата, докато гласовете отминаха. После продължи, съсредоточена в пътя и в това как да се върне на стълбището. Мина през стая, пълна с парни преси, перални машини и сушилни. Там работеха три черни жени — сгъваха чаршафи на дълги маси, говореха и се смееха, надвиквайки шума от работещите перални машини. Бяха обърнати с гръб към Мери и тя бързо премина с широка и твърда крачка край тях. Стигна до още една врата, отвори я, без да се колебае, и се озова на товаро-разтоварната рампа в задната част на болницата — в момента там имаше два камиона с падащи задни бордове и две ръчни колички.

Когато затвори вратата зад себе си, чу как щракна някаква заключалка. Имаше и надпис: НАТИСНИ ЗВЪНЕЦА. САМО ЗА ПЕРСОНАЛА. Тя погледна белия бутон на звънеца до дръжката на вратата. На него бе останал мръсен отпечатък от нечий палец. После слезе по няколко бетонни стъпала, стъпи на настилката и започна дългата обиколка около сградата, докато накрая излезе на паркинга — погледът й непрекъснато търсеше евентуалната охрана.

Сърцето й се изпълни с радост.

Можеше да стане.

Сега, докато работеше над униформата, Мери се сети за пикапа. За из околността той беше чудесен, но за дълги пътешествия не ставаше. Трябваше й нещо, което да може да отбие в някой страничен път и да легне да се наспи. Нещо от рода на фургоните. Би могла да намери някой фургон от магазините за употребявани коли и да смени пикапа си с него. Но й трябваха пари, защото сделката в никой случай нямаше да е танто за танто. Може би щеше да се наложи да продаде някой от пистолетите си. Не, нямаше документ за никой от тях. Дали Горди ще се навие да купи магнума от нея? По дяволите, преди не й бе дошло наум за парите. В банката имаше малко повече от триста долара и още сто, разделени на различни места в апартамента. Това не бе достатъчно за дълго пътуване, не и с фургона, на който ще налива бензин, и с бебе, което ще трябва да храни и да му сменя памперсите.

Тя стана и отиде до шкафа в спалнята. Отвори го и извади малката ловна пушка със сгъваемия оптически мерник, която бе взела от Кори Питърсън. Може и да й дадат сто долара за нея, помисли си тя. Даже за 70 би било чудесно. Горди може да купи това и магнума. Не, по-добре да си задържи магнума — удобен бе за криене. Може да продаде рязаната пушка, защо не?

Докато се връщаше към леглото, Мери зърна някаква фигура да ходи покрай магистралата в неясната сивота на мрачния ден. Шеклит, облечен в развяващ се на вятъра шлифер, събираше изхвърлените алуминиеви кутии и ги слагаше в чувал за боклук. Знаеше разписанието му. Щеше да се мотае навън още някой и друг час, после ще се прибере и ще си изкашля дробовете от другата страна на стената.

Трябва да се срамуваш, че живееш по този начин, с всичките тия спестени пари.

Това го бе казала Пола. В писмото, което Мери намери в боклука на Шеклит.

С всичките тия спестени пари.

Мери гледаше как се навежда, вдига една кутия, прави няколко крачки, пак се навежда, вдига кутия. Край него профуча камион и Шеклит се заклати, повлечен от въздушната струя. Едва удържа чувала, после се наведе и вдигна още една кутия.

Всичките тия пари.

Е, те сигурно са в банка. Не е ли така? А дали старецът не беше от оня тип хора, дето не вярват на банките? Може би тъпчеше парите в дюшека си или пък ги държеше в кутии от обувки, превързани със скоч лента? Тя го гледа дълго, прехвърляйки възможностите през ума си като интересно насекомо, подало се изпод някоя скала. На Шеклит никога не му идваха гости, а Пола, както предполагаше Мери, сигурно живее в друг щат. Ако нещо му се случи, доста време щеше да мине, преди да го открият. Лесно можеше да го направи — и без това не смяташе да стои тук, след като вземе бебето. Става.

Мери отиде в кухнята, отвори едно чекмедже и извади добре наточен нож с назъбено острие. Нож за изкормване на риба, помисли си тя. Остави го на барплота и поднови работата си по униформата.

Отдавна вече бе свършила, когато чу кашлицата на Шеклит пред вратата си. Кутиите издрънчаха — чувалът беше с него. Мери застана зад вратата, облечена в дънки, кафяв пуловер, дебело яке и вълнено кепе. Слушаше как Шеклит дрънка с ключовете, преди да намери който му трябва и да го мушне в бравата. После тя излезе навън, стиснала 38-калибровия в дясната си ръка, а ножа — в колана под якето.

Шеклит бе сух мъж, с белези от шарка по лицето, с разрошена от вятъра коса и набръчкана кожа. Той едва има време да отбележи факта, че някой влиза заедно с него, докато не почувства натиска на цевта върху черепа си.

— Вътре! — заповяда Мери, набута го в отворената врата и извади ключа от бравата. После се пресегна и вкара вътре и чувала с кутиите, а Шеклит я гледаше като ударен, вперил в нея бледосини, почервенели от студа очи.

Мери затвори вратата и обърна резето.

— На колене! — каза му тя.

— Слушай… слушай… чакай, окей? Това някакъв майтап ли е?

— На колене. На пода! Хайде!

Шеклит се поколеба и Мери се запита дали да го ритне в капачката или не. После старецът преглътна, острата му адамова ябълка подскочи и той коленичи на тънкия кафяв килим в разхвърляната малка стая.

— Ръцете зад главата! — заповяда Мери. — Веднага!

Шеклит го стори. Мери направо подушваше страха, който струеше от него — нещо средно между бира и амоняк. Пердетата на прозорците бяха вече спуснати. Мери запали лампа, сложена на телевизора. Стаята бе мрачна лисича бърлога — връзки с вестници и списания, празни картонени чинии от готова храна, а дрехите си стояха там, където са били съблечени. Шеклит потрепери и започна да кашля, поставяйки ръка пред устата си, но Мери натисна цевта на колта в главата му и той пак сплете пръсти зад главата си.

Тя се отдръпна от него и хвърли бърз поглед на часовника си си: девет часът и седем минути. Трябваше да се справи по-бързо с тая работа, за да има време да вземе фургона точно преди да се отправи за болницата.

— Да, а, аз извиках полицията. И какво от това? — Гласът на Шеклит трепереше. — Ти щеше да направиш същото, ако бе чула, че съседът ти крещи така. Нищо лично. Повече няма да се повтори. Кълна се в бога! Окей?

— Имаш пари — каза Мери с равен глас. — Къде са?

— Пари? Нямам пари! Аз съм беден, кълна се в Бога!

Тя вдигна ударника на колта и го насочи към лицето му.

— Слушай… чакай малко… за какво е целият този шум, а? Кажи ми за какво става въпрос и може би ще ти помогна.

— Имаш скрити пари тук. Къде са?

— Нямам! Огледай се наоколо! И ти мислиш, че имам някакви пари?

— Пола казва, че имаш — каза му Мери.

— Пола? — Лицето на Шеклит посивя. — Какво общо има Пола с това? Исусе, какво съм ти направил?

Мери се умори да губи време. Пое си дъх, вдигна колта и с рязко движение го стовари върху лицето му. Той извика и се катурна на една страна с треперещо от болка тяло. Мери коленичи до него и допря оръжието до туптящото му слепоочие.

— Дай ми парите. Ясно ли е?

— Чакай… чакай… о, разби ми лицето… чакай…

Тя го сграбчи за косата и пак го изправи на колене. Носът му бе счупен. Разкъсаните капиляри бавно добиваха тъмнопурпурен цвят, а от ноздрите му потече кръв. По набръчканите бузи на Шеклит течаха сълзи.

— Следващия път ще ти избия зъбите — каза Мери. — На мен ми трябват парите ти. Колкото повече ме мотаеш, толкова повече ще те боли.

Шеклит премигна с подути очи.

— О, боже… моля те… моля те…

Мери вдигна колта и се приготви да го удари в устата, но старецът се дръпна и зави:

— Не! Моля те! В дрешника! В най-горното чекмедже, в чорапите ми! Това е всичко, което имам!

— Покажи ми.

Мери се изправи, отдръпна се и стисна пистолета по-здраво, докато Шеклит се изправяше, залитайки. Тя го последва, плътно зад него — минаха през коридора и влязоха в спалня, през която съвсем наскоро бе минал тайфун. На леглото нямаше чаршафи. По стените висяха пожълтели черно-бели снимки на един млад Шеклит с тъмнокоса, привлекателна жена. На дрешника имаше снимки на Шеклит с пискюллия фес на главата, изправен сред група усмихващи се шкембести поклонници.

— Отвори чекмеджето — каза Мери, напрегната като свита пружина. — Полека, полека.

Шеклит го отвори със страхливо, забавено движение, с капеща от носа кръв. Посегна да бръкне вътре, но Мери пристъпи и притисна цевта към главата му. Тя погледна в чекмеджето, но не видя нищо, освен гащета и навити на топка чорапи.

— Не виждам никакви пари.

— Там са. Точно там. — Той докосна един чифт чорапи, свит като другите на топка. — Не ме бий повече, окей? Имам слабо сърце.

Мери извади посочената топка чорапи. Затвори чекмеджето и му върна чорапите.

— Покажи!

Шеклит ги разви с треперещи ръце. Вътре имаше пачка пари. Той й ги подаде, а тя му заповяда:

— Преброй ги!

Той започна. Имаше две банкноти по сто долара, три петдесетака, шест двайсетака, четири десетака, пет петарки и осем банкноти по един долар. Общата сума възлизаше на петстотин четиридесет и три долара. Мери дръпна парите от ръцете му.

— Това не е всичко — каза тя. — Къде са останалите?

Шеклит вдигна ръка към носа си — подпухналите му очи блестяха от страх.

— Това е всичко. Социалната ми осигуровка. Това е всичко, което имам на света.

Лъжливото му копеле, помисли си тя и малко остана да му размаже лицето, но той й трябваше в съзнание.

— Обърни се — каза Мери.

Когато я послуша, тя започна да дърпа чекмеджетата едно по едно и да изсипва съдържанието им по леглото. След няколко минути и това свърши, като купчината на леглото съдържаше тениските на Шеклит, пуловерите, броеве от „Кавалиър“, „Нъджет“ и „Нешънъл Джиографик“, кърпички, пълна бутилка „Дж. У. Дант“ и една полупразна, както и други джунджурийки, съпътстващи самотния живот на Шеклит, но никакви пари, за които си струва трудът, ако не смятаме някое и друго десетаче.

Мери Терър се обърна и погледна стареца, който се бе облегнал с лице към стената, и каза:

— Пола мисли, че си спестил доста пари. Вярно ли е или не?

— Какво знаеш за Пола? Ти никога не си я срещала!

Мери отиде до шкафа в спалнята, отвори го и го преобърна, докато Шеклит не спираше да я пита откъде познава дъщеря му. Мери преобърна и матрака, а после и цялото легло, но под него не намери нищо, освен стари вестници и картонени подложки за готова храна. Разрови шкафчето с лекарствата в банята, а след това разбишка и кухненските шкафове и когато търсенето най-сетне приключи, разбра, че е опознала Шеклит много по-добре от Пола.

— Няма повече, нали? — попита го тя, насочвайки колта към него.

— Нали ти казах, че няма. Исусе Христе, виж какво направи!

— Дай си портмонето!

Шеклит го извади от панталоните си и й го подаде. Нямаше кредитни карти и портмонето съдържаше една петарка и три банкноти по един долар.

— Слушай — каза Шеклит, гледайки как Мери прибира парите в джоба си и хвърля портмонето настрана. — Вече обра и последния цент. Защо просто не си идеш?

— Точно така. Колкото по-бързо се омета, толкова по-бързо ще повикаш свинете, а?

Погледът на Шеклит попадна върху оръжието. После се вдигна да погледне Мери в лицето и пак се върна на пистолета. Адамовата му ябълка подскочи.

— На никого няма да кажа — отвърна той.

— Съблечи се! — заповяда Мери.

— А?

— Дрехите. Събличай ги.

— Моите дрехи. Как така ще ме…

Тя бе вече върху него, преди да успее да изрече каквото и да било. Оръжието се вдигна и падна и старецът рухна на колене със строшена челюст и три избити зъба. Стенейки от болка, той започна да се съблича. Като свърши и костеливото му тяло бе голо, Мери каза:

— Ставай!

Той стана с подпухнали и ужасени очи.

— В банята! — каза тя и го последва. — Влез във ваната и застани на четири крака.

Като чу това, той се задърпа, молейки я да го остави на мира, че няма да каже на никого, ама на никого. Тя натисна цевта в основата на гръбначния му стълб, той влезе във ваната и зае исканата от нея поза.

— Главата надолу! Не гледай към мен! — каза тя.

Мургавите гърди на Шеклит се повдигаха и той жестоко кашля в продължение може би на минута.

Тя почака, докато пристъпът мине, и после извади ножа от колана си.

— Кълна се, че няма на никого да кажа. — Гърдите му пак се повдигнаха, тоя път в хлипове. — Божичко, моля те, не ме бий! Аз нищо не съм ти направил. На никого няма да кажа. Ще си държа устата затворена, кълна се в…

Мери взе един парцал от мивката и го натика в устата му. Той се задъха и задави, а тя се наведе над голото му тяло. Заби ножа от едната страна на гърлото му — кокалчетата й се одраскаха в шкурката на наболата му брада. Преди Шеклит да се усети какво става, Мери разряза гърлото му от ухо до ухо с назъбения нож и във въздуха се вдигна фонтан от яркочервена кръв.

Шеклит се опита да изкрещи през парцала. Докато кръвта пръскаше от разрязаната му каротидна артерия, Шеклит се хвана за гърлото с едната ръка и започна да се изправя на колене. Мери постави крак на тила му и го натика обратно надолу. Тялото му се блъскаше и мяташе, борейки се срещу безмилостната сила на крака й, а кръвта бликаше на тласъци, като от чешма.

— Името ми е Мери Теръл — каза му тя, докато кръвта течеше и той умираше. — Войник от Сторм Фронт. Борец за свобода на безправните в шибаната система и екзекутор на нейните свини.

Той пак се опитваше да стане — близостта на смъртта му даваше сили. Трябваше здравата да го натисне, защото адреналинът му свърши чак след няколко секунди. Той се загърчи в дъното на ваната, като че се опитваше да плува в собствените си кърви.

— Бранител на правата. Защитник на слабите. Убиец на шибан манталитет. Пазител на вярата.

За сух стар хахо той имаше много кръв.

Мери седеше на ръба на ваната и го гледаше как умира. Имаше нещо в него, което извика в съзнанието картината на бебе, плуващо в море от кръв и родилна течност, за да стигне до спасителния бряг. Той не умря с последно разтърсване на тялото или с финален, отчаян гърч, или със стон — той просто ставаше все по-слаб и по-слаб и накрая тази слабост го уби. Остана си легнал там, във ваната, с живот, изтичащ в канала, с отворени очи и цвят на кожата, какъвто Мери бе видяла веднъж у една риба, изхвърлена с подут корем на сивия плаж.

Мери се изправи. Отиде в спалнята и разпори матрака, просто да се убеди, че вътре няма скрити пари. Памучната подплата изхвръкна навън и в нея Мери избърса острието. После напусна апартамента на Шеклит, забогатяла с 551 долара и няколко цента.

Униформата бе готова. Взе душ и през това време гласът на бога се носеше от усилените тонколони, басът блъскаше като юмрук по стените. Преди да е свършил денят, тя щеше да е майка.

Затърка кръвта от ръцете си и се усмихна, забулена в пара.

[1] Радиостанция с ограничен периметър на действие. — Б.пр. ↑

6. Големи ръце

В събота около единадесет часа Дъг стоеше пред прозореца в стая двадесет и първа. Гледаше как облаците се гонят по оловносивото небе и мислеше за въпроса, който Лора току-що му бе задала.

От колко време е тая връзка?

Разбира се, че знаеше. Още вчера видя, че знае — то беше в очите й, когато й каза, че няма да може да се върне от работа до късно след полунощ, в петък сутринта. Очите й погледнаха през него, като че ли той не беше там.

— Не желая да слушам — бе казала тя и бе потънала в мълчание.

Всеки път, когато се опитваше да заговори, тя го бе посрещала със същата стена от думи.

— Не желая да слушам.

Бе разбрал, че тя ще е разстроена от отсъствието му при раждането на Дейвид и този факт гризеше съвестта му като пираня, решила да оглозга всичко до кокал, но после разбра, че няма смисъл да се трови. Лора знаеше. Някак си е узнала. Не бе сигурен колко знае, но фактът, че знаеше въобще, бе достатъчен. Цял ден вчера и цяла нощ снощи единствените й думи бяха „не желая да слушам“ или студено мълчание. Лорината майка, която бе дошла заедно с бащата на Лора, за да видят внука си, го бе попитала какво й е на Лора, та не иска да говори и единственото й желание било да гушка и да люлее Дейвид. Не можа да отговори, защото не знаеше, гледаше оловното небе и се мъчеше да измисли да каже нещо.

— Истината! — каза Лора, прочела неговите мисли в скованата неохота на движенията му. — Това е всичко, което искам!

— Връзка? — Той се обърна, залепил на лицето си усмивката на продавач. — Хайде, Лора! Не вярвам, че ти… — Спря да говори, защото синът му бе отвъд прозореца, в родилното отделение, и защото повече не можеше да понесе лъжата.

— Откога! — подтикна го тя.

Лицето й бе изпито и бледо, очите — уморени. Чувстваше тялото си леко, а духа си — оловен.

— Месец? Два месеца? Дъг, искам да знам.

Той мълчеше. Съзнанието му трескаво търсеше пукнатина — като мишка, заслушана в приближаващи в тъмното стъпки.

— Тя живее в комплекса „Хилъндейл“, 5-E. В четвъртък вечерта те проследих дотам.

Дъг зяпна. Долната му челюст направо увисна. От гърдите му се изтръгна тихо ахване. Тя видя как бузите му се обагрят в червено.

— Ти… си ме проследила? Ти наистина… Боже мой, ти наистина си ме проследила? — поклати той глава невярващо. — Исусе! Не мога да повярвам! Ти си ме проследила като… като че ли съм… най-обикновен престъпник?

— Спри, Дъг! — извика тя, преди да успее да се въздържи. Не беше алармаджийка — съвсем не беше, — но гневът сякаш изби навън от всяка пора на тялото като гореща пара. — Спри да лъжеш, става ли? Просто спри да лъжеш веднага!

— Говори по-тихо, ако обичаш.

— По дяволите, няма! Няма да говоря по-тихо.

Сърдитото изражение на лицето на Дъг само наля масло в огъня. Пламъците скочиха високо до тавана, извън контрола й.

— Аз знам, че имаш приятелка, Дъг! Намерих двата билета! Открих, че в нощта, когато уж Ерик те извика в офиса, той всъщност е бил в Чарлстън. Някой се обади по телефона и ми даде адреса! Сега по-добре ми повярвай, че съм те проследила и бог ми е свидетел, надявах се, че няма да отидеш при нея, но ти беше там! Точно там! Как беше бирата, Дъг? — Тя усети как устните й се изкривяват в горчива насмешка. — Наслаждавахте ли му се на пакета с шестте бири? Водата ми се спука точно на паркинга, докато ти крачеше към вратата й! Докато синът ни — моят син — се раждаше, в другия край на града ти си се въргалял с някаква непозната! Добре ли беше, Дъг? Хайде, казвай, дявол да те вземе! Добре ли беше? Много, много добре ли беше?

— Свърши ли?

Устните му бяха свити мрачно и той стоически понасяше думите й, но в очите му проблесна страх.

— Не! Не, не съм свършила. Как можа да направиш такова нещо? Като знаеше, че Дейвид всеки момент щеше да се роди? Как? Съвест нямаш ли? Боже мой, за каква ли глупачка си ме смятал? Да не си мислил, че никога няма да узная? Така ли е? Мислил си, че това ще остане тайна цял живот и аз никога няма да се сетя?

Сълзи почнаха да парят очите й, но тя примигна и те изчезнаха.

— Хайде, нека чуем. Нека чуем как си щял да държиш малката си овчица вкъщи, а малката си… — не можа да произнесе думата, която бе на езика й — … твоята приятелка в „Хилъндейл“, без да разбера!

Червенината по лицето на Дъг се бе стопила. Стоеше като закован и я гледаше с проблясващи като фалшиви монети очи. Струваше й се, че е безкрайно малък. Това сякаш стана за броени минути и ето — пред нея останаха панталоните и поло пуловерът, окачени само на един скелет от кости и лъжи. Той вдигна ръка и докосна челото си — тя видя, че ръката му трепери.

— Някой ти е казал? — попита той. Даже гласът му бе станал малък. — Кой ти каза?

— Приятел. Откога е тая работа? Ще ми кажеш ли или не?

Дъг си пое дъх и бавно го изпусна. Той спадаше, въздухът му излизаше пред очите й! Лицето му бе пепеляво и бледо, а думите му, както се виждаше, излизаха с голямо усилие:

— Аз… я срещнах… септември. Виждаме се… виждаме се от… края на октомври.

Коледа. През цялата Коледа Дъг е спял с друга жена! Три месеца Дейвид е расъл в нея и през цялото това време Дъг е сновал нетърпеливо до и от „Хилъндейл“! Лора каза:

— О, боже мой! — И притисна ръка към устата си.

— Тя е секретарка в една агенция за продажба на недвижими имоти — продължи Дъг да бърка в раната й с треперлив и пресеклив глас. — Вършех работа на един от агентите им и тогава я срещнах. Изглеждаше толкова… не знам… готина ли да кажа? Поканих я на обяд. Тя каза: Окей. Знаеше, че съм женен, но нямаше нищо против.

Дъг извърна поглед от Лора и пак загледа облаците.

— Стана много бързо. След два обяда един след друг я поканих на вечеря. Тя каза, че ще ми направи вечеря в своя апартамент. По пътя натам отбих и спрях. Просто седях и мислех. Знаех какво правя. Знаех, че така обръщам гръб и на теб, и на Дейвид. Знаех го.

— Въпреки това го направи. Доста добре си помислил.

— Въпреки това го направих — съгласи се той. — Не мога да посоча друга причина, освен старата и изтъркана — тя е на 23 и когато бивах с нея, се чувствах отново като хлапе. Все едно почвах отначало: никаква отговорност, без жена, без деца, без вноски за къща, без вноски за кола — нищо, освен сияйната синева напред. Звучи малко като празни дрънканици, нали?

— Да.

— Може и така да е, но е истина. — Погледна към нея със състарено от мъка лице. — Исках да спра и да не се виждаме повече. Щеше да бъде една кратка работа. Но… някак си изпуснах момента. Тъкмо се подготвяше за изпити по недвижимо имущество и аз й помагах. Пиехме вино и гледахме стари филми. Знаеш ли, да говориш с човек на нейната възраст е все едно да говориш с човек от друга планета. Тя никога не е чувала за Хауди Доуди, Степенулф, Майти Маус, Джон Гарфийлд или Борис Карлоф или… — Той вдигна рамене. — Мисля, че се опитвах да се преоткрия може би. Да стана по-млад, да се върна назад в онова време, когато не знаех какво е светът. Тя ме гледаше и виждаше човек, когото ти не познаваш, Лора. Можеш ли да разбереш това?

— Защо не показа този човек на мен? — попита тя. Гласът й се пречупи, но успя да сдържи сълзите си. — Аз исках да те виждам. Защо не ми позволи?

— Ти ме познаваш — каза той. — По-лесно бе да излъжа нея.

Лора усети как в душата й се надигна отчаяние. Искаше да изпадне в ярост, да се разкрещи и да хвърли нещо, но не направи нищо. Каза със спокоен глас:

— Обичахме се едно време, нали? Цялата тая работа не беше лъжа, нали?

— Не, не беше лъжа — отвърна Дъг. — Наистина се обичахме.

Той обърса с опакото на ръката замъглените си очи и разфокусирания поглед.

— Не можем ли да измислим нещо?

Някой почука на вратата. Влезе една сестра с къдрава червена коса, носейки мъничко човече, увито в мъхесто синьо одеяло. Сестрата се усмихна, показвайки големите си предни зъби.

— Ето го и малчугана! — каза тя весело и подаде Дейвид на майка му.

Лора го взе. Кожата му бе розова, черепът — правилен овал, оформен от вълшебните ръце на доктор Бонърт, — покрит със светлокафяв пух. Той издаде мяукащ звук и мигна с бледосините си очи. Лора вдъхна аромата му — прасковен крем, чийто дъх бе уловила първия път, като й го донесоха изкъпан. Около пухкавия си глезен имаше пластмасова лента, на която пишеше: Момче, Клейборн, стая 21. Мяукането премина в хълцане и Лора каза:

— Ш-шшшшшш! Ш-шшшшшш! — И го залюля напред-назад в ръцете си.

— Мисля, че е гладен — каза сестрата.

Лора откопча горната част на халата и подаде едно от зърната си в устата на Дейвид. Ръката му обхвана плътта на гърдата й, а устата му се захвана за работа. Това бе чувство на огромно задоволство и — защо не — чувственост. Лора въздъхна дълбоко, докато синът й с усърдие сучеше майчиното мляко.

— Ех, как работи!

Сестрата отправи усмивка към Дъг, но я отдръпна, виждайки нездравото му лице и потъналите в орбитите очи.

— Е, ще ви го оставим малко при вас — каза тя и излезе.

— Очите му — каза Дъг, наведен над леглото. — Като твоите са.

— Отивай си — каза му тя.

— Можем да поговорим за това, Лора, защо не? Можем да уредим всичко.

— Отивай си — повтори Лора и в израза й Дъг не успя да открие и капчица милост.

Той се изправи, отвори отново уста, но видя, че няма полза. Тя повече не му обърна внимание — бе фокусирала цялото върху детето, сгушено до гърдите й. Минаха няколко минути, през които се чуваше само звукът от сукането на Дейвид, работещ сериозно над подутото зърно. Дъг излезе и се загуби от погледа й.

— Ще те направя голям и силен — притисна го тя към себе си и усмивката отново озари лицето й. — Да, да. Ще те направя голям и силен.

Светът бе суров и хората можеха да превръщат любовта в пепел, пръскайки я надалеч. Но точно в този отрязък от времето майката, притиснала сина към себе си, му говореше тихичко, забравила всичко на тоя свят. Лора не искаше да мисли за Дъг и за това какво й предстои и такива мисли наистина не я смущаваха. Тя целуна Дейвид по челото, усещайки аромата на кожата му, и бавно прокара пръст по едва забележимите чертички на вените му. По тях течеше кръв, сърцето му биеше, дробовете му работеха — чудото бе станало и тя го държеше в ръцете си. Виждаше го как мига, как бледосините му очи отразяват царството на неговите усещания. Той беше всичко, от което имаше нужда. Той беше всичко за нея на този свят.

След около петнадесет минути родителите й се върнаха. И двамата бяха с побелели коси. Мириам — с твърдо очертана челюст и тъмни очи, а Франклин — простоват, вечно усмихнат веселяк. Май не ги интересуваше къде е Дъг, сигурно защото успяха да усетят гнева й, който сякаш все още се носеше из стаята. Майката на Лора подържа малко Дейвид в ръцете си, погука му, но й го върна, щом той почна да плаче. Баща й каза, че Дейвид сигурно ще израсне едър мъж с големи ръце, за да може да хвърля топката, като играе футбол. Лора понасяше търпеливо присъствието на родителите си с учтиви усмивки, съгласна със забележките им, и притискаше Дейвид към себе си. Той ту включваше, ту изключваше плача си, но Лора го люлееше и гушкаше и скоро детето заспа в ръцете й — сърцето му заби силно и равномерно, Франклин се настани да прочете вестника си, а Мириам се захвана с ръкоделието, което си бе донесла. Лора заспа с Дейвид, удобно настанен в ръцете й. В съня си тя се стресна, сънувайки една луда жена на балкон и два изстрела:

В един и двадесет и осем един масленозелен фургон „Шеви“ с ръждиви петна по дясната врата и спукано ляво задно стъкло спря на товаро-разтоварната рампа зад болницата „Сейнт Джеймс“. Жената, която излезе от него, бе облечена в сестринска униформа — бяло, поръбено с тъмносиньо. Над горното й джобче висеше пластмасова табелка, легитимираща я като Джанет Лийстър. До табелката с името бе забодено жълто кръгче с усмихнато лице.

Мери Терър се спря и извади една усмивка от богатия си арсенал. Изглеждаше свежа, с розови бузи, а на устните си бе поставила безцветно червило. Сърцето й биеше бързо, а стомахът й бе свит в нервна топка. Но тя пое няколко дълбоки глътки въздух, мислейки за детето, което щеше да отнесе на Лорд Джак. То беше горе на втория етаж, в една от трите стаи със сини лентички на вратата. Когато се почувства готова, тя изкачи няколкото стъпала до рампата. Там бяха оставени един кош за пране и една количка. Тя забута коша към вратата, натисна звънеца и зачака.

Никой не отговори. Хайде, хайде, помисли си тя. Натисна звънеца отново. По дяволите, ами ако никой не чуе звънеца? Ами ако охраната отвори? Ами ако някой успее да прозре какво се крие под дегизировката и тръшне вратата под носа й? Носеше униформата, която трябва, цветът бе същият, обувките бяха същите. Хайде, хайде!

Вратата се отвори. Оттам надникна една чернокожа жена — явно някоя от перачките.

— Заключих се! — каза Мери със стегнато в усмивка лице. — Представяте ли си? Вратата се затвори и ето ме на! — Започна да прибутва коша през вратата. За секунда-две си помисли, че жената няма да й даде път и каза весело: — Извинете! Може ли!

— Да, мадам, заповядайте в такъв случай. — Перачката се усмихна и се отдръпна, държейки вратата отворена. — Ама че дъжд се сипе!

— Наистина голям дъжд се сипе!

Мери Терър направи три големи крачки навътре, бутайки коша пред себе си. Зад нея бравата щракна.

Тя бе вътре.

— Вие сигурно сте се загубили! — каза перачката. — Как така се озовахте тук долу?

— Нова съм. Почнах преди няколко дни. — Мери се отдалечаваше от жената, бутайки коша по дълъг коридор. Чуваше шепота на парата и отчетливото тинк-тинк, тинк-тинк на работещите перални машини. — Мислех си, че ще успея да се оправя, но не излезе така.

— Съчувствам ви! Карта трябва да си носи човек, за да се оправи в това място.

— Приятен ден! — каза Мери и остави коша до другите кошове, събрани около пералнята. Удължи крачките си и побърза да навлезе вътре в болницата. Перачката викна „довиждане“, но Мери не отговори. Вече се бе концентрирала в пътя, който трябваше да я отведе до вратата на стълбището, и закрачи бързо по коридора, а над главата й парата в тръбите продължаваше да съска.

Тя направи завой и се озова на около двайсетина крачки зад една женска свиня с уоки-токи, тръгнала в същата посока. Сърцето на Мери подскочи, тя бързо отстъпи зад ъгъла и постоя една-две минути, давайки време на свинята да очисти пътя. После, когато коридорът отново опустя, Мери пак тръгна към стълбището. Очите й шареха напред-назад, проверявайки вратите от двете страни на коридора, сетивата й бяха напрегнати до краен предел, но кръвта й си оставаше хладна. Чуваше гласове оттук-оттам, но никого не видя. Най-сетне стигна до стълбището, бутна вратата и се заизкачва нагоре.

Докато минаваше покрай първия етаж, случи й се малко премеждие — срещу нея надолу слизаха две сестри. Тя включи усмивката си, двете сестри също се усмихнаха и кимнаха и Мери ги подмина с изпотени длани. После дойде вратата с изписаната голяма двойка. Мери мина през нея, проверявайки пътьом черния изолирбанд, държащ езика и мамещ алармената инсталация. Тя бе в родилното отделение и по коридора между нея и първия завой, водещ към сестринския отсек, нямаше никой.

Мери чу тих мелодичен звън, който, предположи, викаше някоя сестра. Плачът на бебетата проникна и в коридора като усилваща се сирена. Сега или никога! Избра си стая 24 и влезе, сякаш болницата бе нейна.

В леглото лежеше млада жена, кърмеща новороденото си дете. На стола до леглото седеше мъж и наблюдаваше събитието с неподправен интерес. И двамата извърнаха глави към почти двуметровата жена, която влезе, а младата майка се усмихна сънливо и каза:

— Справям се чудесно.

Мъжът, жената и детето бяха чернокожи.

Мери се спря. Каза:

— Да, виждам. Просто проверявам.

После се обърна и излезе. Не биваше да носи на Лорд Джак черно дете. Прекоси коридора и отиде в стая 23 — там завари една бяла жена в леглото, разговаряща оживено с друга млада девойка и мъж на средна възраст. Всичко наоколо бе украсено с букети и разноцветни балончета. Бебето на жената не бе при нея.

— Здрасти — каза тя на Мери. — Мога ли да си получа бебето, как мислите?

— Не виждам защо не. Ще отида да го донеса.

— Доста сте едра, нали? — каза мъжът на средна възраст и в усмивката му проблесна сребърен зъб.

Мери му се усмихна и го погледна студено. Обърна се, излезе от стаята и се отправи към другата — с числото 21 и синя лентичка на вратата.

Беше нервна. Ако тук не стане, ще трябва да изостави плана.

Помисли си за Лорд Джак, който я чакаше при плачещата дама, и влезе.

Майката бе заспала, бебето бе сгушено в нея. В стола до прозореца бе седнала възрастна жена с къдрава побеляла коса, занимаваща се с ръкоделие.

— Здравейте! — каза жената на стола. — Как сте днес?

— Добре, благодаря.

Мери видя как очите на майката почнаха да се отварят. Бебето също се размърда — очите му потрепнаха, отворени за секунда, и Мери видя, че цветът им е светлосин като очите на Лорд Джак. Сърцето й подскочи — това е то кармата.

— О, май съм задрямала — примигна Лора, опитвайки се да фокусира погледа си към сестрата, надвесена над леглото. Едра жена с безлично лице и кестенява коса. На униформата — жълто кръгче с усмихнато лице. На поименната табелка бе написано Джанет някоя си. — Колко е часът?

— Време е да претеглим детето — отговори Мери. Усети, че гласът й е напрегнат и се стегна. — Няма да отнеме повече от една-две минути.

— Къде е татко? — попита Лора майка си.

— Отиде долу да си купи друго списание. Нали го знаеш неговото четене?

— Може ли да претегля бебето, моля? — протегна ръце Мери.

Дейвид тъкмо се събуждаше. За него бе задача от първостепенна важност да отвори уста и да нададе висок и тънък вик.

— Мисля, че пак е гладен — каза Лора. — Не може ли първо да го нахраня?

Не мога да остана тук дълго и да рискувам да влезе някоя истинска сестра, помисли си Мери и продължи с усмивка:

— Няма да трае дълго. Нека да приключим с тази грижа и след това е свободен, добре ли е така?

Въпреки че можеше да го накърми, Лора каза:

— Добре… Не съм ви виждала по-рано.

— Работя само в почивните дни — каза Мери с протегнати ръце.

— Ш-шшшш, ш-шшшшш, не плачи — каза Лора на сина си и го целуна по челото, вдъхвайки прасковения аромат. — Какъв си ми сладък!

Неохотно го подаде в ръцете на сестрата и веднага почувства желание да си го грабне обратно. Сестрата имаше големи ръце и под ноктите на пръстите на едната тя забеляза червена кал. Погледна отново табелката — Лийстър.

— Хайде да тръгваме — каза Мери, люлеейки детето в ръцете си. — Хайде да тръгваме, сладурче!

Тя тръгна към вратата.

— Веднага ще ви го донеса.

— Погрижете се добре за него — каза Лора. Тая трябва да си измие ръцете, помисли си тя.

— Разбира се. — Мери бе почти стигнала вратата.

— Сестра? — повика я Лора.

Мери спря на прага — детето все още плачеше в ръцете й.

— Бихте ли ми донесли малко портокалов сок, моля?

— Да, мадам.

Мери се обърна, прекрачи прага и видя черния баща да излиза от стая 24 и да се отправя към сестринския отсек. Тя постави показалеца си в устата на бебето, за да успокои плача му, мина през вратата към стълбището и заслиза по стълбите.

— Имаше мръсни ръце — каза Лора на майка си. — Забеляза ли?

— Не, но това е най-едрата жена, която съм виждала.

Тя погледна как Лора се намества сред възглавниците и забеляза стряскането и от внезапна болка.

— Как си?

— Добре, мисля. Малко боли.

Струваше й се, че е родила втвърден бетонен блок. Навсякъде по тялото си чувстваше бодежи и болки, мускулите на гърба и бедрата й още трепереха от спазми. Стомахът й бе изгубил издутината, но тя още усещаше тежест и слуз в себе си. Трийсет и двата шева между краката, където доктор Бонърт бе резнал плътта й, за да направи място за главата на Дейвид, непрекъснато я дразнеха.

— Мислех, че ръцете на сестрите трябва да са чисти — каза тя, след като се намести удобно.

— Аз изпратих баща ти долу — каза майка й. — Трябва да поговорим малко, не мислиш ли?

— За какво да говорим?

— Знаеш. — Тя се наведе напред с пронизващ поглед. — За проблема, който е между теб и Дъг.

Разбира се, че го е усетила, помисли си Лора. Радарът на майка й рядко грешеше.

— Проблемът — кимна Лора. — Да, наистина има проблем.

— Бих искала да го чуя.

Лора знаеше, че няма смисъл да отлага тоя разговор. Рано или късно той щеше да се състои.

— От октомври насам Дъг е имал някаква връзка — започна тя и видя как майка й отвори уста в тихо ахване.

Лора започна да й разправя цялата история, възрастната жена слушаше внимателно, докато в това време носеха сина на Лора по някакви коридори, където парата съскаше като разбунена змия.

Мери Терър, с показалец, пъхнат в устата на бебето, крачеше по коридора към вратата на рампата. Преди да стигне пералното помещение, тя се спря при кошовете. На дъното на един от тях имаше кърпи — постави бебето в тях и го зави. Детето забълбука и проплака, но Мери грабна коша и го забута пред себе си. Минавайки край помещението, където работеха трите чернокожи жени, Мери видя перачката, която я бе пуснала да влезе.

— Още ли не можете да се оправите? — надвика шума от пералните машини тя.

— Не, тоя път знам къде отивам — отвърна Мери.

Тя им отправи кратка усмивка. Бебето започна да плаче точно преди да стигне изхода, но плачът му бе тих и шумът го заглуши. Тя отвори вратата. Вятърът се бе усилил и от небето падаха сребърни иглички дъжд. Избута коша на рампата и измъкна детето от него, все още увито в кърпа. После побърза да слезе по стъпалата до фургона си, който бе оставила срещу пикапа, плюс 380 долара, при „Употребявани коли Френдли Ърни“ в Смирна преди около два часа. Положи плачещото бебе на пода отдясно, до рязаната пушка. Запали двигателя, той заработи с прекъсвания и целият фургон се разтресе. Чистачките заскърцаха по стъклото.

После Мери Терър даде назад, отдалечи се от рампата, обърна фургона и остави болницата, кръстена на бога, зад гърба си.

— Тихо сега! — каза тя на бебето. — Мери е тук!

Детето продължаваше да плаче.

Просто му трябваше време, за да разбере кой командва тук.

Болницата вече бе далеч назад, тя зави по магистралата и се включи в морето от метал на люлеещия се сребърен дъжд.

7. Пресъхнал съд

— Здрасти! — Сестрата имаше червена коса, луничаво лице и лъчезарна усмивка. Табелката й я легитимираше като Ерин Кингман. Тя отправи бърз поглед към празната кошарка до леглото. — Къде е Дейвид?

— Една сестра го взе да го претегли — каза Лора. — Преди около петнадесетина минути, мисля. Помолих я да ми донесе портокалов сок, но, изглежда, че е заета.

— Кой точно го взе?

— Една едра жена. Първото й име беше Джанет. Не съм я виждала по-рано.

— Аха — кимна Ерин с усмивка, но усети как в стомаха й нещо запърха. — Чудесно. Ще отида да я намеря. Извинете.

Тя излезе забързана и остави Лора и Мириам да се върнат към разговора си.

— Развод. — В устата на възрастната дама тази дума прозвуча като погребален звън. — Това ли искаш да кажеш?

— Да.

— Лора, не е нужно да се развеждате. Можете да се посъветвате с някого. А и Дейвид ще има нужда от баща. Мислиш само за себе си, а не и за Дейвид.

Лора знаеше какво ще последва. Тя го зачака безмълвно, със стиснати под чаршафите пръсти.

— С Дъг живеехте добре — продължи майка й с внушителния тон на ония жени, които отдавна са осъзнали, че са разменили любовта за комфорт. — Добър печеловник беше, нали?

— Доста неща купихме заедно, ако това имаш предвид.

— Имате история. Живеехте живота заедно, а сега и син имате. Имате чудесна къща, ти караш хубава кола и не ти липсва нищо. Така че разводът е драстично решение, Лора. Може би ще успееш да се устроиш добре, но на една тридесет и шест годишна жена, с дете при това, ще й бъде трудно… — Тя спря. — Разбираш какво искам да кажа, нали?

— Не съвсем.

Майка й въздъхна, сякаш отегчена от дървената глава на дъщеря си.

— На една жена на твоята възраст, с дете в ръцете, ще й бъде по-трудно да намери друг мъж. Това е нещо много важно и трябва да помислиш, преди да взимаш прибързани решения.

Лора затвори очи. Чувстваше се замаяна, беше й лошо и тя прехапа език, защото му нямаше доверие — кой знае какво ще изтърси, без да усети.

— Знам, че сега си мислиш, че не съм права. Така си мислеше и по-рано. Гледам това, което е добро за теб, Лора, защото те обичам. Това, за което трябва да помислиш, е да разбереш защо Дъг е решил да си поиграе малко и какво можеш да направиш по въпроса.

Очите й се отвориха.

— Аз да направя?

— Точно така. Отдавна ти бях казала: твърдоглав мъж като Дъг има нужда от много внимание. Също и от поотпускане малко. Вземи например баща ти. Винаги съм го държала хлабаво и заради това бракът ни е добър. Това са неща, които жената придобива от опит и никъде не могат да я научат на това. Колкото е по-хлабаво въжето, толкова е по-здрав бракът.

— Не мога… — Думите й се изплъзнаха и тя опита отново, останала без дъх. — Не мога да повярвам, че чувам тия неща от теб! Да не искаш… да не искаш да кажеш, че трябва да остана с Дъг? И да си затварям очите винаги когато той реши… — тук тя употреби думите на майка си — … да си поиграе малко?

— Той ще го израсте — каза възрастната жена. — Ти трябва да си с него и той да знае, че това, което си има вкъщи, е безценно. Дъг е добър печеловник, а ще бъде и добър баща. Това са много важни неща в днешно време. Вместо да говориш за развод, трябва да помислиш как да излекуваш раната между теб и Дъг.

Лора не знаеше какво ще изтърси в следващия момент. Устата й се отвори, кръвта бе нахлула в лицето й, а в дробовете й се надигаше вик. Копнееше да види как майка й ще се свие пред този вик, копнееше да види как ще стане от стола си и как ще измарширува от стаята с добре отиграно възмущение. Дъг за нея бе непознат човек, такава бе и майка й — не познаваше и двамата претенденти за любовта й. Готова бе да изкрещи в лицето на майка си, въпреки че не знаеше какво точно.

Никога нямаше да узнае.

Две сестри — едната от тях Ерин Кингман, а другата по-възрастна и по-набита жена — влязоха в стаята. Непосредствено зад тях ги последва мъж с тъмносин блейзър и сиви панталони, с кръгло месесто лице и с отстъпваща от челото кестенява коса. Носеше рогови очила и обувките му изскърцаха, докато приближаваше леглото на Лора.

— Извинете — каза възрастната сестра на Лорината майка. На табелката пишеше: Кетрин Лангнър. — Бихте ли излезли за малко с госпожица Кингман, моля?

— Какво има? — Майката на Лора се изправи, включила радарите на пълна мощност. — Какво става?

— Бихте ли дошли с мен, моля? — Ерин Кингман застана до нея. — Просто ще излезем в коридора, става ли?

— Но какво става тук? Лора, какъв е тоя цирк?

Лора не можа да й отговори. Възрастната сестра и мъжът застанаха от двете страни на леглото. През тялото на Лора като студена вълна премина предчувствие за нещо ужасно. О, Исусе, помисли си тя. Дейвид! Нещо се е случило с Дейвид!

— Бебенцето ми — чу се тя да шепне трескаво. — Къде е моето дете?

— Бихте ли почакали в коридора, моля? — Мъжът говореше на Мириам с равен глас, който й подсказваше, че така или иначе ще го стори, независимо дали й харесва или не. — Госпожице Кингман, затворете вратата, като излизате.

— Къде е детенцето ми? — Сърцето й биеше до пръсване и между краката й болката пламна с нова сила. — Искам да видя Дейвид!

— Вън — обърна се мъжът към майка й.

Госпожица Кингман затвори вратата. Кетрин Лангнър стисна едната ръка на Лора, а мъжът каза със спокоен и твърд глас:

— Госпожо Клейборн, казвам се Били Рамзи и работя към охраната тук. Помните ли името на сестрата, която взе детето ви от тази стая?

— Джанет не знам си коя. Започваше с Л. — Не можеше да си припомни второто й име, от шока мозъкът й се бе превърнал в каша. — Какво не е наред? Тя ми каза, че веднага ще ми върне детето. Ето, искам го веднага.

— Госпожо Клейборн — каза Рамзи, — сестра с такова име не работи в родилното отделение. — Зад очилата очите му изглеждаха съвсем черни, като рамките. На лявото му слепоочие туптеше веничка. — Мислим, че жената е отвела детето ви извън помещенията.

Лора примигна. Съзнанието й отказа да възприеме последните три думи.

— Какво? Къде го е отвела?

— От болницата — повтори Рамзи. — В момента хората ни проверяват всички изходи. Искам внимателно да помислите и да ми кажете как изглежда тази жена.

— Тя беше сестра. Каза, че работи само през почивните дни.

Кръвта шумеше в главата на Лора. Гласът й сякаш идваше някъде отдалеч. Ще припадна, помисли си тя. Мили боже, наистина ще припадна. Стисна ръката на сестрата и бе посрещната от също така силно стискане.

— Носеше сестринска униформа, така ли е?

— Да. Униформа. Тя беше сестра.

— Първото й име е Джанет. Тя ли ви каза?

— Беше… беше… написано на табелката й. До усмихнатото лице.

— Моля!

— Усмихнатото… лице — каза Лора. — Жълто беше. Кръгче с усмихнато лице.

— Какъв цвят бяха косите и очите на жената?

— Не… — Мисълта й започваше да замръзва, но в лицето й кръвта пулсираше на силни тласъци. — Кестенява коса. До раменете. Очите й бяха сини. Не, сиви. Не мога да си спомня.

— Още нещо да ни кажете? Гърбав нос? Дебели вежди? Лунички?

— Висока — каза Лора. — Едра жена. Висока. — Гърлото й се сковаваше, пред очите й заплуваха черни кръгове и само стискането на сестрата я предпази от припадък.

— Колко висока? Пет и девет[1]? Пет и десет? По-висока?

— По-висока. Шест фута. Може би повече.

Бил Рамзи бръкна под палтото си, извади едно уоки-токи и го щракна.

— Юджин, тук е Рамзи. Търсим жена в сестринска униформа със следното описание: кестенява, дълга до раменете коса, сини или сиви очи, почти шест фута висока. Чакай малко.

Той погледна отново Лора — лицето й бе станало тебеширено бяло и около очите си имаше червени кръгове.

— Яка, стройна или средна?

— Едра. Яка.

— Юджин? Яка. Има табелка с име, което я идентифицира като Джанет, второто й име започва с Л. Разбрано?

— Разбрано — изпука уоки-токито.

— Кръгчето — напомни му Лора. Беше готова да повърне, в стомаха й се плискаше гореща течност. — Кръгчето с усмихнатото лице.

Рамзи пак щракна апаратчето и даде допълнителната информация.

— Ще повърна — каза Лора на Кетрин Лангнър с парещи по бузата сълзи. — Бихте ли ми помогнали да отида до банята, моля?

Сестрата й помогна, но Лора не успя да стигне до банята, преди да изхвърли обяда си. Студена като смъртта, тя се изплъзна от прегръдката на жената и падна по колене на пода — когато се сви там, усети болката от късащите се шевове между краката си. Някой извика да почистят, а Лора бе върната в леглото, трепереща и замаяна от шока, а Рамзи пусна майка й и госпожица Кингман обратно в стаята. Младата сестра бе обяснила на Мириам какво става и Рамзи седна до леглото, отправяйки още въпроси и към двете. И двете не можаха да си спомнят второто име на жената.

— Луис? Логан? — подсказваше Рамзи. — Ларсън, Лестър?

— Лестър — каза майката на Лора. — Това е!

— Не, не е това — изрази несъгласие Лора. — Беше нещо близко до Лестър.

— Мислете. Опитайте се да видите табелката в съзнанието си. Виждате ли я?

— Лестър беше — настоя възрастната жена. — Знам, че беше Лестър. — Лицето й пламна от гняв. — Исусе Христе, това ли е разбирането ви за охрана? Да пускате разни луди да влизат и да крадат бебета?

Рамзи не й обърна внимание.

— Помъчете се да видите табелката — каза той на Лора, докато сестрата й слагаше студен компрес на челото. — Гледайте второто име нещо като Лестър.

— Лестър, за бога! — настоя Мириам.

Лора извика табелката в съзнанието си — бели букви на син фон. Видя първото име, а после до него от мъглата изплува и второто.

— Мисля, че беше Лийстър. Л-и-й-с-т-ъ-р — произнесе го тя буква по буква.

Рамзи веднага вдигна уоки-токито.

— Юджин? Рамзи. Обади се в архива и ги накарай да проверят Лийстър. — Повтори го буква по буква. — Като стане, извади ми едно фотокопие. Метро идва ли?

— Направо хвърчи — отвърна безплътният глас.

— Искам си детето — каза Лора, потънала в сълзи.

Умът й наистина регистрираше всяко събитие — това сигурно беше някаква жестока и страшна шега. Те криеха Дейвид от нея. Защо бяха толкова жестоки? Разумът й висеше само на стискането на сестрата.

— Моля ви, донесете ми детенцето. Веднага. А? А?

— Добре ще е да намерите внука ми! — говореше Мириам в лицето на Рамзи. — Чувате ли? Ще ви обелим задниците от процеси, ако не намерите внука ми!

— Полицията е на път за насам. — Гласът му щеше да се скъса от напрежение. — Положението е под контрол.

— Как да не е! — извика възрастната жена. — Вие по-добре си намерете някой добър, ама много добър адвокат!

— Успокой се — изхърка Лора, но гласът й се загуби в гнева на майка й. — Моля те, успокой се.

— Каква охрана е това, кажете ми! Вие дори не знаете коя е сестра и коя не е. Просто пускате всеки да влиза от улицата и да си взима бебета, когато си поиска!

— Мадам, правим всичко, което е възможно. Във всеки случай с това не помагате!

— Така ли? А вие помагате ли? Боже мой, никой не може да каже кой е отнесъл внука ми! Би могъл да е всеки един лунатик!

Лора заплака безнадеждно, с преизпълнено от болка сърце. Майка й бесня още известно време и Рамзи я слушаше със стиснати устни, а по прозореца на полегати струи биеше дъжд. От уоки-токито се чу сигнал.

— Рамзи — каза той в него и Мириам спря да вика.

Гласът каза:

— Трябваш ми в пералнята веднага.

— Идвам — отвърна той и изключи уоки-токито. — Госпожо Клейборн, налага се да ви оставя за малко. Съпругът ви в болницата ли е?

— Не… не знам…

— Можете ли да се свържете с него?

— Ние ще се погрижим. Вие си гледайте работата и намерете детето!

— Останете с тях — каза Рамзи на двете сестри и побърза да излезе.

— Махай се от дъщеря ми! — чу Лора командата на майка си.

Хватката на сестрата се отпусна, после съвсем изчезна, оставяйки ръката на Лора празна. Майка й се надвеси над нея.

— Всичко ще се оправи. Чуваш ли ме, Лора? Погледни ме!

Лора повдигна глава и погледна майка си със замъглени парещи очи.

— Всичко ще се оправи. Ще намерят Дейвид. Ще осъдим тая проклета болница да ни плати десет милиона долара, ето какво ще направим. Дъг познава някои добри адвокати. Ще я пукнем тая болница, кълна се, ще видиш.

Тя обърна гръб на Лора и вдигна телефона, избирайки номера на къщата на „Муър Мил Роуд“.

Отговори телефонният секретар. Дъг не си беше вкъщи.

Лора лежеше в леглото, заела ембрионна поза и стиснала възглавница в ръце.

— Искам си детенцето — прошепна тя. — Искам си детенцето! Искам си детенцето!

Гласът й се пречупи и тя повече не можа да проговори. Тялото й се превърна в пресъхнал съд, лишен от всякакви други чувства, освен едно — болката за детето. Стисна здраво очи, спирайки светлината. Изпълни я тъмнина. Бе оставена на милостта на бог или на съдбата, а може би и на късмета. Светът се завъртя заедно с нея, свита в здрава, излъчваща болка топка, детето бе откраднато и Лора се бореше да потисне вика, от който се страхуваше, че ще раздере душата й на кървави ивици.

Загуби.

[1] Пет фута и девет инча. — Б.пр. ↑

III. Пустиня на болката

1. Капан за глигани

— Не.

— А някакъв акцент да имаше?

— Южняшки — каза Лора. — Но малко различен. Някак различен. Не знам.

Тя отговаряше на тези въпроси със замъглено от транквиланти съзнание и гласът на полицейския лейтенант на име Гарик идваше до нея някъде отдалеч. В стаята имаше още двама мъже — Нюсъм, мъжът с набразденото лице, началник на охраната в болницата, и един по-млад полицай, водещ бележки. Мириам я разпитваха в друга стая, докато Франклин и Дъг — завърнал се от пиянски запой от близкия бар — бяха долу, в административния офис.

Лора трябваше да употреби доста усилие, за да се концентрира върху това, което я питаше Гарик. Лекарствата й погаждаха странен номер — отпускаха тялото и езика й, докато в същото време съзнанието й препускаше, издигайки и спускайки се като влакче на забавленията.

— Южняшки акцент ли? В какъв смисъл различен?

— Не изцяло южняшки — каза тя. — Не точно от Джорджия.

— А бихте ли могли да опишете жената на полицейски художник?

— Мисля, че да. Да. Мога.

Нюсъм бе извикан навън от трети полицай. Върна се няколко минути по-късно, придружен от мъж с момчешки вид, тъмносив костюм, бяла риза и черна връзка със ситни бели точици. Поговориха си нещо тихичко, Гарик стана от стола до леглото и новопристигналият зае мястото му.

— Госпожо Клейборн? Името ми е Робърт Къркланд. — Той й показа ламинирана лична карта. — Федерално бюро за разследване.

Тези думи предизвикаха нова паника у нея, но лекарствата запазиха израза й спокоен и отпуснат. Само влажното проблясване на очите издаде неподправения й ужас. В съзнанието й като съзвездия на злото се завъртяха картини на послания за откупи, на отвлечени и избити жертви.

— Моля ви, кажете ми! — каза тя с оловен език и горчив вкус на транквиланти в устата. — Моля ви… защо е взела детето ми?

Къркланд замълча, а през това време химикалката му се поколеба над обикновен жълт бележник. Има очи, помисли си Лора, приличащи на еднопосочно синьо стъкло — не можеш да видиш какво става вътре.

— Тази жена не е била сестра в тази болница — каза той. — В персонала Джанет Лийстър няма и единствената личност със същото второ име, работила тук, е един рентген техник през 1984 година. — Погледна записките си. — Чернокож мъж на тридесет и три години, който сега живее на „Оукхевън Драйв“ 2137 в Кониърс. — Непроницаемият му поглед се върна към нея. — Проверяваме досиетата на други болници. Едно време може наистина да е била сестра, а може просто да е купила или наела униформата. Проверяваме също и магазините за продажба и даване на костюми под наем. Ако тя наистина е наела униформата и чиновникът е взел адреса й от шофьорската книжка — истинския адрес при това, — ще сме късметлии.

— Тогава ще я намерите бързо, не е ли така? Можете да я намерите — нея и детето ми?

— Веднага щом получим информация, почваме да действаме. — Той отново направи справка. — Това, което работи за нас в момента, са размерът и ръстът на жената — и двете са извън нормата. Но не забравяйте, че униформата може да си е нейна, тъй че по списъците с наелите костюми да не намерим никого. Може да е купила униформата преди година или пък да я е наела извън града.

— Но ще я намерите, нали? Няма да я оставите да избяга?

— Не, мадам — каза Къркланд. — Няма да я оставим да избяга.

Той не й каза, че жената е била пусната в болницата от една перачка и явно е измъкнала бебето в кош за пране. Не й каза, че нямат никакво описание на кола, че перачката има много бегла представа за лицето на жената, но че две неща са станали ясни — височината й от шест фута и жълтото кръгче с усмихнатото лице, забодено над джобчето й. На Къркланд му бе станало ясно, че тя е забола значката там, за да отвлича вниманието от лицето си. Движила се е бързо и е знаела какво прави — любителски изпълнения нямаше. В записките му пишеше, че е била облечена в бяла униформа, поръбена с морскосиньо, каквато носеха и истинските сестри. Точно тази униформа се опитваха да проследят. Тя е действала, както Мириам определи, „като началник“. А перачката бе казала: „Изглеждаше като сестра и действията и бяха такива.“ Жената сигурно е обиколила болницата по-рано, защото е знаела откъде да влезе и откъде да излезе по най-бързия начин. Но имаше и един интересен момент — жената бе ходила също в 24-а и 23-а стая. Дали е дошла специално за Клейборн, или е действала напосоки, само и само да открадне едно дете? А дали е било важно за нея детето да е момче? Ако да, защо?

Къркланд прекара около двайсет минути с Лора, преповтаряйки вече известни неща. Станало му бе ясно, че тя повече не можеше да им предложи нищо ново. Потъваше и изплуваше от шоково състояние и ставаше все по-малко адекватна. На два пъти избухва в сълзи и Къркланд помоли Нюсъм да отиде и повика мъжа й.

— Не! — Изненада го силата на резкия отговор. — Не го искам тук!

По пътя към офиса телефонът в колата на Къркланд иззвъня.

— Казвай — отвърна той.

Беше един от другите агенти, работещи по случая. Един чиновник на „Костюмс Атланта“ бил дал под наем медицинска униформа — голям размер, чисто бяла, без сини ръбове на една „едра жена“ в петък следобед. Адресът, записан от шофьорска книжка, издадена в Джорджия, беше Мейбълтън, „Соомил Роуд“ 4408, апартамент 6. Името — Джинджър Коулс. Къркланд каза:

— Извади ми разрешение за обиск, вземи няколко души и идвайте. Аз ще ви чакам там.

Той затвори и обърна форда — чистачките не спираха да се борят с поройния дъжд.

Четиридесет минути по-късно Къркланд и още двама агенти от ФБР бяха готови да влязат в апартамент 6 на малкия отдалечен комплекс в Мейбълтън. Часовникът показваше, че минава четири часът и небето бе забулено с ниски сиви облаци. Къркланд провери служебния си револвер. Преди това бе прекарал известно време на паркинга в колата, наблюдавайки вратата на апартамент 6, без да забележи каквото и да е движение — да бъдеш непредпазлив означаваше да те убият.

— Хайде да тръгваме — каза той по уоки-токито, излезе от колата и заедно с другите двама притичаха през дъжда към апартамент 6.

Къркланд почука. После изчака. Пак почука. Никакъв отговор. Опита да врътне топката на вратата. Заключено, разбира се. Кой ли има ключ? Домоуправителят на блока?

— Хайде да опитаме тоя — каза и пристъпи към следващата врата.

Почука. Изчака. Почука малко по-силно. Никой ли няма? Опита топката и се изненада, когато вратата се отвори.

— Ало? — извика той в мрачината. — Има ли някой?

После я подуши — бакърената, неприличаща на никаква друга миризма на кръв. Нямаше разрешително за обиск на този апартамент и да влезе в него означаваше да му скъсат задника. Но видя бъркотията, видя изкормения матрак в спалнята и пръснатия по пода памук.

— Влизам.

Влезе с ръка на револвера.

Когато излезе след по-малко от три минути, Робърт Къркланд се бе състарил.

— Вътре е извършено убийство. Във ваната има старец с прерязано гърло.

Ега ти лайната — помисли си той.

— Трябва ни ключ! Намери ми домоуправителя, бързо!

Домоуправителят обаче не си беше вкъщи. Затворената врата на апартамент 6 сякаш се смееше в лицето на Къркланд. Той се върна в колата и използва телефона, за да проведе разговор с градската полиция. После набра централата на ФБР в Атланта, изисквайки информация за Коулс, Джинджър. Компютърът даде празен екран. Името Лийстър, Джанет също не даде нищо. И двете ли са измислени? — запита се. На кого му трябват измислени имена, освен на някой издирван? И какво общо имаше старецът във ваната с отвличането на бебе — момче от болницата „Сейнт Джеймс“ в Бъкхед?

Ега ти лайната — помисли си той.

В рамките на един час, докато градската полиция разпита другите жители на комплекса, докато специален екип се ровеше из боклуците на лов за отпечатъци и улики, вятърът се засили. Той се завъртя в боклукчийските казани и измъкна от дълбините им смачкана снимка на усмихнато бебе. Вятърът я подгони далеч от полицаите и агентите на ФБР, тя отплува на север, докато накрая се замота в боровете.

Домоуправителят, научиха те от един току-що пристигнал жител на комплекса, работел в обувния магазин на Кини, недалеч оттук. Пратиха двама полицаи да го доведат и той пристигна заедно с тях, за да види, че комплексът бъка от мъже в тъмни шлифери. Човекът отключи апартамента на Джинджър Коулс с трепереща ръка и репортерите се струпаха зад него с камери в ръце — като лешояди на мърша.

— Отдръпнете се — каза Къркланд на мъжа.

После се обърна, завъртя топката и отвори вратата.

В момента, в който вратата се отвори, Къркланд чу тихо щрак.

Видя какво го чака и едва има време да си помисли: „Ега ти л…“.

Заложеният капан, свързващ спусъка с топката на вратата посредством корда, свърши добра работа. Рязаната пушка, закрепена на един стол с внимателно насочена цев, ревна с кухо дуум, подчинявайки се на опънатия ударник — пълната сила на оловния заряд почти разкъса Къркланд на две. Сачмите разпориха гърлото и на друг агент от ФБР и отнесоха рамото на домоуправителя във фонтан от месо, кръв и кости — на телевизионните камери не им беше спестено нищо. Къркланд залитна назад, без сърце, дробове и доста други неща, които поддържаха тялото в едно цяло, и рухна в потръпваща купчина. Полицаите се проснаха по корем на мократа настилка, репортерите се разпищяха, развикаха се и отстъпиха, но не много, за да не изтърват нещо. Някой започна да стреля по апартамента, последва го друг изплашен полицай и само след секунда през вратата и през прозорците на апартамент 6 започнаха да се изпразват пистолет след пистолет и във въздуха затанцуваха трески и парчета мазилка.

— Прекрати огъня! Прекрати огъня! — развикаха се останалите агенти от ФБР и постепенно стрелбата замря.

Най-сетне двама храбри — или глупави — полицаи нахлуха в надупчения апартамент. Бе ударена една лампа с имитация на лава и разтворът бе разплескан по стените навсякъде. Отворените кухненски шкафове, надупчени от куршумите, бяха празни. Бяха останали един телевизор и една стереоуредба с малко плочи. Ако полицията знаеше, щеше да погледне и да види, че между тях няма нито един албум на Доорс. По стените имаше петна от картини, но самите картини ги нямаше. В един шкаф откриха кашон, пълен с обезобразени пластмасови и гумени кукли, а зад него — малка пушка за деца без мерника. В шкафовете нямаше дрехи и всички отделения на дрешника бяха празни.

Линейките вече идваха. Някой се бе сетил да хвърли един шлифер върху останките на Къркланд. Кръвта му се събираше в ниските места на настилката, а изпод гънките на шлифера се подаваше насочена към небето ръка със сгърчени като нокти пръсти. Репортерите се бутаха за по-подходящ ъгъл. CNN вече бе готова да започне излъчване на живо от комплекса в Мейбълтън.

На повече от сто мили североизточно от Атланта, по междущатското шосе 85, един масленозелен фургон „Шеви“ се тресеше напред в проливния дъжд с петдесет мили в час. Докато новото й бебе спеше в кашона на пода от дясната страна, увито в синьото си одеяло, Мери Терър пееше с нисък глас „Акуейриъс“[1] и се питаше кой ли ще има късмета първи да се натъкне на капана, оставен запънат и готов на входната врата. Вече не бе облечена в сестринската униформа — беше се преоблякла в апартамента, бе сложила униформата в чувал за боклук и я бе запокитила от моста над един поток, а табелката с името бе хвърлила на двадесет мили извън града. Но свинете скоро щяха да открият откъде е взела униформата и щяха да се сдобият с името и адреса на Джинджър Коулс. Това не можа да се избегне, защото нямаше време да си направи фалшива шофьорска книжка. Няма значение — тя изостави гнездото на осите, имаше си бебе и всичко ще бъде наред, когато се срещне с Лорд Джак при плачещата дама.

Сирена. Проблясващи светлини. Сърцето на Мери подскочи и тя понечи да премести крака си на спирачката, но патрулната кола профуча край нея и потъна в дъжда и мъглата напред.

Чакаше я дълъг път. Със себе си бе взела магнума и колта, а дрехите и продуктите бяха отзад. Колкото искаш памперси, колкото искаш храна за бебета. Един пластмасов термос, в който да пикае, за да не губи време за спиране. Неудобно, но практично. Бе напълнила резервоара догоре, преди да излезе от Атланта, и бе проверила гумите. На изрисуваната си блуза бе забола усмихнатото лице. Бе в бодро настроение.

Кой ще намери свинския капан първи и кога, питаше се тя. Струваше си загубата на пушката, за да очисти някое наистина голямо лайно, някоя суперсвиня с медали по гърдите. Погледна към розовото същество в кашона и каза:

— Обичам те. Мама те обича, моето момченце. Да, мама те обича.

Гумите свистяха по потъналия в дъжд междущатски път. Мери Терър, внимателният шофьор, който спазваше всички пътни знаци, продължи нататък.

[1] Ерата на водолея. — Б.пр. ↑

2. Въоръжена и опасна

Мъжът в Мичиган не можеше да спи.

Той погледна часовника си. Светещите стрелки показваха седем минути след полунощ. Той полежа още малко в леглото, но металната пластина в челюстта му обираше всички радиошумове. Отвори уста и чу стържещите звуци на рок китара. Задаваше се лоша нощ.

Не ми остава нищо друго, освен да се напия, реши той и стана в тъмното.

Вятърът навън свиреше, набрал сила и студ отвъд Великите долини, носен сякаш на гърба на разярен степен бивол. Дървената къща стенеше и трепереше, също неспособна да заспи под напора му. Мъжът, с гърди и гръб, покрити със сиви косми, отиде само по долнището на пижамата в студената кухня и отвори хладилника. Слабата светлина, идваща от вътрешността му, освети мъртвешкото му лице с изхвръкнали навън скули и дълбоко потънали очи. На лявото око имаше някакъв дефект и челюстта му бе изкривена. Дишането му бе бавно и с хрипове. Извади останалите четири кутии „Будвайзер“ и ги отнесе в стаичката си.

В светилището си, облицовано с орехова ламперия, с окачени по нея грамоти от боулинг, заобиколен от трофеи като гръцки скулптури, свидетелстващи за майсторството му, той включи телевизора и седна в стария и изтъркан стол с падаща облегалка. С помощта на дистанционното управление избра най-напред ESPN, където два австралийски отбора показваха разбиранията си за футбол. С няколко дълги глътки изпи по-голямата част от първата бира. В устата му някой запя пронизително. Към това се прибави и туптенето в главата му — бавна, влудяваща болка, започваща от плешивото му теме и капеща като нажежен живак в основата на черепа му. Беше специалист по главоболието, тъй както други мъже са специалисти, да речем, по вината или пеперудите — това главоболие щеше да го изпълни със сладка болка и след себе си щеше да остави мирис на барут и метал.

Довърши втората бира и реши, че австралийците и бъкел не отбират от футбол. Ръката му, с едри кокалчета, се размърда върху дистанционното. Пренесе се в царството на филмите — по един от каналите даваха „Африканската кралица“, по друг — „Умел ездач“, по трети „Годзила срещу Мегалон“. После се прехвърли в джунглата на рекламите — клипове, кремове за кожа, обещания за коса на отчаяни мъже. На друг канал — GLOW — показваха женски кеч. Той погледа малко, защото Терориста го бе нокаутирал. След това продължи, претърсвайки претъпкания ефир, а главата му бучеше и вибрираше в басови нотки.

Стигна до „Най-важните новини“ и нетърпеливият му пръст спря, за да погледа как откачалките в Бейрут се избиват едни други. Тъкмо се канеше да продължи и да навлезе в религиозната сфера, когато водещият каза:

— … днес една необичайна сцена в покрайнините на Атланта, където полицията и агенти от ФБР се натъкнаха на капан, заложен от жена, която може би е отвлякла едно новородено от местната болница.

Третата кутия замря по средата на пътя към устните му. Гледаше как подскачащи камери записват касапницата. Дуум, изгърмя някакво оръжие. Пушка, както му се стори. Хората се развикаха и отскочиха назад. Някой остана на земята и се загърчи в агония. Този или тази, която държеше камерата, падна на колене. Още стрелба — този път револвери.

— Лягай долу, по дяволите! — изкрещя някой.

Ъгълът на камерата се снижи на нивото на настилката и по обектива запръскаха капки дъжд.

— Заподозряната — продължи водещият, — идентифицирана от ФБР като Джинджър Коулс, се предполага, че е взела новородено момче от болницата „Сейнт Джеймс“ около два часа в събота следобед. Агентите на ФБР и полицията са задействали ударния механизъм на пушка, чийто ударник е бил свързан посредством корда с вратата. Убит е агентът от ФБР Робърт Къркланд, тридесет и две годишен, а друг агент и още един млад човек са в критично състояние.

Човекът в стола изръмжа тихо. Кадърът показа как една покрита с чаршаф носилка влиза в линейката.

— Заподозряната, известна още като Джанет Лийстър, може би все още се намира в околностите на Атланта.

Лийстър, помисли си мъжът. Джанет? О, Исусе! Скочи от стола, забравил главоболието, и от кутията потече бира по килима.

— Коулс, изглежда, е замесена и в убийството на съседа си, шестдесет и шест годишния Грейди Шеклит, и се класифицира като въоръжена и крайно опасна. Ще ви държим в течение. Останете с нас, за да видите и спортните новини.

Лийстър. Джанет. Имената му бяха познати, но не вървяха заедно. По дясното му око се появи тик. Гари Лийстър. Джанет Сноудън. Да, това бяха имената, които знаеше. Двама мъртви членове на Сторм Фронт. О, Исусе! Възможно ли е? Възможно ли е?

Не мръдна от мястото си, докато след половин час не повториха новините отново. Този път обаче бе приготвил видеото и записа всичко. Къщата потреперваше под свирепите напъни на зимния вятър, но вниманието му бе приковано от сцената на насилие по телевизията. Когато тя свърши, той я прегледа още веднъж. Натъкнали се на капан. Задействана от корда пушка. Джинджър Коулс. Джанет Лийстър. Взела новородено момче. Може още да е в околностите на Атланта. Въоръжена и крайно опасна.

Залагам си живота, че е така, помисли си мъжът в стола.

Сърцето му биеше до пръсване. Капанът с пушката — да, можеше да се оправи с него. Положила е малко повече усилие да очисти първия, който мине през вратата. Но да е още в околностите на Атланта? Силно се съмняваше. Нощна птица беше тя. Даже в този момент сигурно пътуваше. Да, но накъде? И защо с бебе?

Протегна ръка встрани от стола. Взе някакъв кабел с два накрайника от единия край — другият край влизаше в малка черна кутия с говорител в нея. Пъхна накрайниците в специалното гнездо с цвят на кожа в гърлото си, взе кутията в дясната си ръка и я включи. Чу се нисък, бръмчащ звук.

— Това си ти, нали, Мери? — каза металният глас от говорителя.

Устните на мъжа се раздвижиха съвсем леко, но гърлото му се сгърчи от произнесените думи.

— Ти си, Мери. Мери, Мери, ти, дете, как градинката расте?

Той прегледа записа за трети път с нарастваща възбуда.

— В моята градинка — трупове и гилзи — кървава картинка — довърши той.

Издърпа ларингофона от гърлото си, за да пести батериите. Скъпи бяха, а той живееше на едната пенсия. В очите му се появиха сълзи — едри и блестящи сълзи на огромна радост. Отвори уста да се изсмее и това, което излезе от гърлото му, заприлича на гръмотевичен хеви метъл.

3. Когато свещите угаснат

— Готова ли сте? — попита Нюсъм.

Лора кимна със скрити зад слънчевите очила, подпухнали от плач очи и Нюсъм хвана подвижния стол за облегалката.

Асансьорът стигна първия етаж. Рамзи продължи да натиска бутона „Вратата затворена“, но глъчката отвън пак се чуваше. Нюсъм си пое дълбоко дъх и каза:

— Хайде тогава.

Рамзи пусна бутона.

Вратите на асансьора се плъзнаха встрани и Нюсъм, със стола пред себе си, се вряза в тълпата репортери.

Беше неделя следобед, почти двадесет и четири часа след като отвлякоха Дейвид. Лора напускаше болницата без него, от разкъсаните шевове сълзеше по малко кръв и вътре в нея сякаш всичко бе смазано от непоносима мъка. В малките часове тази сутрин, между три и четири, мъката й стана чудовищна и ако имаше оръжие или хапчета, щеше да посегне на живота си. Дори и сега всяко вдишване и движение й костваше неимоверно усилие, сякаш и самата гравитация бе против нея. Дъждът бе спрял, но небето все още бе покрито със сиви облаци, а вятърът бе станал пронизващо студен.

Озова се право под кръстосания огън на телевизионните камери и светкавиците на фотоапаратите. Лора наведе глава и чу гласа на Нюсъм:

— Моля, дайте път. Отдръпнете се.

Служителите от охраната се опитаха да се вмъкнат между нея и репортерите.

— Госпожо Клейборн, погледнете насам! — извика някой.

Тя не му обърна внимание.

— Насам, Лора! — настояваше друг.

Започнаха да й задават въпроси:

— Още ли няма писмо за откуп, Лора?

— Мислите ли, че Джинджър Коулс ви изнудва?

— Ще съдите ли болницата?

— Лора, страхуваш ли се за безопасността на детето си?

Тя не отговаряше и Нюсъм продължаваше да я бута напред. Въпреки че тежестта на Дейвид я нямаше, никога не се бе чувствала толкова претоварена. Камерите бръмчаха.

— Госпожо Клейборн, вдигнете глава! — чу се отляво.

Отдясно — гореща лампа с обектив зад нея.

— Назад, казах! — заповяда Нюсъм.

Лора гледаше в пода. Нюсъм и адвокатът й я бяха посъветвали да не отговаря на въпросите на репортерите, но те се стрелкаха около нея като зелени мухи, бръмчащи в ушите.

— А какво ще кажете за кашона с куклите? — надвика един останалите. — Знаехте ли за изгорените кукли?

Изгорените кукли? Какви изгорени кукли? Тя вдигна лице към Нюсъм. То бе затворено, каменно и той продължи напред през човешкото море.

— Знаехте ли, че преди да отвлече детето ви, е прерязала гърлото на един старец?

— Какво чувстваш в момента, Лора?

— Вярно ли е, че тя е член на някакъв сатанински клуб?

— Госпожо Клейборн, а чухте ли, че е ненормална?

— Назад! — изръмжа Нюсъм и най-сетне стигнаха изхода, където чакаше Дъг, а малко по-нататък бе и мерцедесът му.

Дъг закрачи към нея с удължено от недоспиване лице, а майка й и баща й останаха в колата. Отвън чакаха още репортери и те наскачаха върху нея като мухи на мед. Дъг посегна да й помогне да слезе от стола, но Лора не му обърна внимание. Качи се на задната седалка до майка си, а Дъг се намести зад волана. Настъпи газта и подкара така стремително, че хората на ABC се пръснаха като пилци, за да не бъдат ударени, а на един от мъжете му хвръкна перуката от вдигнатия от колата вятър.

— Пред къщи също има — каза Дъг, набирайки скорост. — Събират се, копелетата му с копелета, отвсякъде!

Лора забеляза, че майка й е облякла черна рокля с перли. Тя какво, да не е в траур? — учуди се Лора. Или пък се е облякла така заради камерите. Затвори очи, но под клепачите се появи Дейвид и тя ги отвори отново. Чувстваше се, като че ли има вътрешен кръвоизлив и с всяка измината минута става все по-слаба и по-слаба. Шумът от двигателя я приспиваше — сънят за нея бе спасителен бряг, единственият й спасителен бряг.

— След час, час и нещо от ФБР ще донесат някакви снимки — каза й Дъг. — Взели са скицата, дето ти им помогна да нарисуват, и са я бутнали в компютър, за да я сравни със снимките от досиетата им.

— Тя може да не е в досиетата им — каза Мириам Бийл. — Може да е някоя лунатичка, избягала от клиниката за душевноболни.

— Ш-шшшт! — изпъшка бащата и Лора мислено го поздрави. — Скъпа, нека не безпокоим повече Лора.

— Да не я безпокоим ли? Че тя е почти полудяла от тревоги! Какво да направим?

Говорят за мен така, сякаш ме няма, помисли си младата жена. Невидима съм, няма ме и толкоз.

— Не ми пили на главата, скъпа!

— Не ми стой така и не ми казвай какво да правя и какво не. Боже мой, това е криза!

В главата на Лора се размърдаха тъмни неща — като зверове, измъкващи се от кално блато.

— А какви са тия изгорени кукли? — попита тя със стържещ глас.

Никой не отговори.

Лошо, досети се Лора. О, Исусе, о, Боже, о — много, много лошо!

— Искам да знам. Моля ви.

Пак никой не пожела да отвърне на предизвикателството. Преструват се, че не разбират за какво говоря, помисли си.

— Дъг? — каза тя. — Кажи ми за изгорените кукли. Ако не го направиш, ще попитам някой репортер пред къщи и ще разбера.

— Нищо — повиши глас майка й. — Намерили една-две кукли в апартамента й.

— Ох, Исусе Христе! — удари Дъг волана с юмрук и мерцедесът трепна. — Намерили са цял кашон с кукли в един шкаф! Всички били обезобразени, някои обгорени, а други… смазани и начупени. Това е! Искаше да знаеш! Е, вече знаеш!

— Значи… — Съзнанието й започна да се затваря, за да я предпази от непоносимата болка. — Значи… полицията… мисли, че тя… ще направи нещо на детето ми?

— Детето ни! — поправи я Дъг разгорещено. — Дейвид е наше дете! Аз също имам участие в това, нали?

— Краят — каза тя.

— Какво? — погледна я той в огледалото.

— Краят на Дъг и Лора — каза тя и повече дума не продума.

Майка й хвана ръката й, но Лора се отдръпна.

Репортерите бяха пред къщата и чакаха. Изсипаха се от фургоните като мътен порой, но полицията също бе там да въдворява ред. Дъг натисна клаксона и си проби път до гаража, после вратата щракна зад тях и те си бяха у дома.

Докато Мириам водеше Лора към спалнята да я настани, Дъг провери телефонния секретар. Бяха се записали гласове, които очакваше да чуе: NBC, CBS, ABC, „Пийпъл“, „Нюзуик“ и други вестници и списания. Всички бяха записани на магнетофона, който полицията бе прикачила към телефона им, за да хване евентуално обаждане за откуп.

Той вдигна поглед и видя как бащата на Лора е вперил поглед в него.

Лора стоеше в детската. Мириам каза:

— Хайде, хайде да си легнеш. Хайде сега.

Детската й се струваше запусната. На Лора й се счуваха призрачни детски звуци — с треперещи пръсти докосна ярко боядисаната дрънкалка над кошчето и в стаята се разнесе тих звук. Тя пак плачеше и сълзите се стичаха по загрубелите от търкане бузи. Чу как и Дейвид плаче — гласът му се извисяваше и замираше в малката стая. От кошчето се смееха различни животинки. Лора вдигна едно мече, притисна го към себе си и тихо зарида, заровила лице в кафявата му козина.

— Лора! — обади се майка й зад нея. — Веднага отивай да си лягаш!

Ах, този глас, този глас! Прави веднага това, което ти казвам. Скачай, Лора! Бъди оправна, Лора! Омъжи се за някой с пари и социално положение! Стига си се обличала в тая избеляла тениска и дънки! Направи си косата като дама! Порасни, Лора! За бога, порасни!

Разбра, че нервите й са опънати до крайност. Още едно незначително дръпване и ще се скъсат. Дейвид е отвлечен от някаква ненормална на име Джинджър Коулс, която прерязва гърлото на някакъв старец в събота сутринта и убива агент на ФБР в събота вечерта. Между тези две събития Лора е поверила детето си в ръцете на убийца. Спомни си червената кал под един от ноктите. Кръв, разбира се. Кръвта на стареца. Само тази мисъл бе достатъчна да откачи и да я пратят запенена в някоя лудница. Стегни се! — помисли си. — За бога, стегни се!

— Чуваш ли? — настоя Мириам.

Плачът на Лора спря. Тя избърса сълзите в мечето и се обърна към майка си.

— Това е… моята къща — каза. — Моята къща. Ти си гостенка тук. В моята къща аз правя каквото искам и когато поискам.

— Сега не е време за глу…

— Чуй ме! — изкрещя тя и Мириам отстъпи назад, блъсната сякаш от силата на гласа й. — Остави ме да подишам малко свободно! Не мога да дишам от теб!

Възрастната жена, истински ветеран, бързо възстанови хладните си маниери.

— Ти не можеш да се контролираш — каза тя. — Разбирам това.

По коридора се зададоха Дъг и Франклин.

— Имаш нужда от успокоително.

— Имам нужда от детето си! Ей от това имам нужда!

— Тя губи разсъдъка си — каза Мириам с равен глас на съпруга си.

— Махай се! Махай се! — заблъска Лора майка си, която ахна от ужас при докосването.

После Лора тръшна вратата под носовете им и спусна резето.

— Искаш ли да извикам доктор? — чу въпроса на Дъг, докато се облягаше на вратата.

— Мисля, че няма да е зле — отговори Франклин.

— Не, оставете я на мира. Иска да я оставим на мира — ще я оставим. Боже мили, винаги съм си мислила, че има нестабилен характер. Да, ще я оставим на мира! — повиши тя глас, за да я чуе дъщеря й. — Франклин, обади се на „Хайът“ и кажи да ни запазят стая. Няма смисъл да стоим тук и да й пречим да диша!

Малко остана да отвори вратата. Съвсем малко. Но не, тук бе по-тихо. Бе спокойно. Нека ходят в „Хайът“, нека се сърдят. Трябваше й пространство, пък било то и между тези четири запуснати стени.

Лора седна на пода с мечето в ръце — през щорите проникваше мътна светлина. Бе поверила Дейвид на убийца. Бе дала детето си в окървавени ръце. Затвори очи и изписка вътре в себе си, където никой, освен нея не можеше да я чуе.

След около час — час и нещо на вратата плахо се почука.

— Лора?

Беше Дъг.

— ФБР са тук със снимките.

Тя стана с оловни крака и отключи детската. Мечето остана мушнато под мишницата й. В кабинета я посрещна мъж на средна възраст в раиран костюм, със светлокестенява, подстригана отстрани коса. Имаше топли кафяви очи и добра усмивка. Лора видя как погледът му се плъзна бързо по мечето и после се престори, че не го е видял. Баща й бе останал вкъщи, но майка й се бе оттеглила в „Хайът“ — битката между двата характера бе започнала.

Агентът на ФБР се казваше Касъл, „с К“, каза й той, сядайки в едно кресло. Носел цветни и черно-бели снимки и искал да я помоли да им хвърли един поглед. Отвори голям кафяв плик с непохватни, несвикнали с такава деликатна задача пръсти и пръсна на масичката за кафе, до една книга за Матис[1], половин дузина снимки. Всички бяха на жени, някои в анфас — полицейски снимки, а други — снимани под различни ъгли. На една от снимките се виждаше как една едра и яка жена се цели с пушка в банков чиновник. Друга показваше голяма жена, хвърлила поглед през рамо, как се качва в черно „Камаро“ — в ръката й проблясваше пистолет.

— Това са жени от списъка ни с най-търсените — каза й Касъл. — Ето шест от тях, които съвпадат с описанието на Джинджър Коулс по ръст, възраст и фигура. Дадохме полицейската скица на компютър и му възложихме да даде вариации — ето какво излезе.

Една от жените, висока и руса, бе облечена в широк панталон и изрисувана блуза. Бе широко усмихната и държеше в ръката си граната.

— Някои от тях са стари — каза Лора.

— Да. Ами те са… о, отпреди двайсетина години.

— И вие от двадесет години търсите някои от тях? — каза Франклин, надзъртайки през рамото на Лора.

— Една от тях — да. Една от другите е от втората половина на седемдесетте, една от 1983, а другите са от 1985 досега.

— Какви престъпления са извършили? — настоя Франклин.

— Най-различни — каза Касъл. — Огледайте ги много добре, госпожо Клейборн.

Всички ми изглеждат еднакви. Всички са с един ръст, всичко им е едно и също.

— Имената и статистиката са на гърба.

Лора обърна снимката с банковия обир.

Марджи Къмингс, наречена Марджи Граймс, наречена Линда Кей Съдърс, наречена Гуен Бекър. Ръст: 5 фута и 10 1/2, коса: кестенява, очи: синьо-зелени, място на раждане: Орен, Кентъки.

Погледна и гърба на снимката с камарото:

Сандра Джун Макхенри, наречена Сюзън Фостър, наречена Джун Макхенри. Ръст: 5 фута и 9, коса: кестенява, очи: сиви, място на раждане: форт Лодърдейл, Флорида.

— Защо мислите, че може да е някоя от тези жени? — попита Франклин. — Не би ли могло да бъде… някой… просто някоя луда, за която вие и понятие си нямате?

— Градската полиция занимава компютъра с техния списък от полицейски снимки. В него ще влязат и местните бегълци от закона. Причината, поради която се обърнахме към списъка с най-търсените, е пушката.

— Каква пушка?

— Джинджър Коулс е знаела, че ще намерим апартамента й. Заложила е капана, за да отстрани първия човек, минал през вратата. Това означава, че тя има някаква… как да го нарека… нагласа. Склонност към такива неща. Освен това е изтрила твърде добре целия апартамент. Всички топки на вратите, дръжки на чекмеджета са направо лъснати. Все пак успяхме да снемем частичен отпечатък от пушка, която открихме в един шкаф, а и от струйника на душа снехме добър отпечатък от палец.

— В такъв случай този отпечатък съвпада ли с отпечатъците на някоя от тези жени?

— Не мога да ви кажа — отговори Касъл. — Още не са ми се обадили.

Лора обърна още една снимка.

Дебра Гесър, наречена Деби Смит, наречена Дебра Старк. Ръст: 6 фута, коса: червеникаво кафява, очи: сини. Място на раждане: Ню Орлиънс, Луизиана.

Наведе се и разгледа това лице — приличаше на Джинджър Коулс, само че на горната си устна имаше малък белег, от който усмивката й изглеждаше малко озъбена.

— Може би… тази — каза тя. — Не си спомням обаче белега.

— Няма значение. Вгледайте се внимателно и не бързайте.

Не й каза, че просто я изпитва. Три от жените, включително и Дебра Гесър, бяха осъдени и сега бяха в затвора. Четвъртата, Марджи Къмингс, бе умряла през 1987 г.

Лора обърна снимката на момичето в широките панталони.

Мери Теръл, наречеш Мери Терър. Ръст: 6 фута, коса: кестенява, очи: сиво-сини, място на раждане: Ричмънд, Вирджиния.

— Тук пише, че косата й е кестенява, а на снимката е с руса коса.

— Изрусена е — каза Касъл. — Статистиката черпи сведения от семейните досиета, така че понякога в снимките може да се появят някои разлики.

Лора се вгледа в лицето на Мери Теръл. Жената със свежо и посвоему невинно лице се усмихваше със спокойна, широка усмивка, а на пръста й висеше граната.

— Това най-старата ли е?

— Да.

— Джинджър Коулс изглежда… по-стара. Тази жена също се доближава до нея, но… не знам.

— Към лицето на тази жена добавете грубо двадесет години нелек живот — предложи Касъл.

— Как е могла една жена двадесет години да се изплъзва от ФБР? — Франклин взе снимката и Лора премина на следващата. — Изглежда невъзможно.

— Много голяма страна сме. Освен това трябва да имате предвид Канада и Мексико. Хората променят косата си, дрехите, създават си нови самоличности, променят походката си и се учат да говорят по друг начин. А ако ви кажем с какво някои от криещите се се занимават, направо ще се смаете — един го открихме в парка Йелоустоун, хванал се на работа като рейнджър[2], и работил там цели седем години. Друг един — важна клечка в една банка в Мисури. Познавам трети, който бе станал капитан на риболовно корабче в Кийс, успяхме да го хванем едва когато се кандидатира за кмет на Кий Уест. Разбирате ли, хората просто не се взират един в друг. — Той седна на един стол срещу Лора. — Хората са доверчиви. Ако някой ви каже нещо, вие сте склонна да му вярвате. Във всеки град си има хора, които, без да задават въпроси, ще ви вземат парите и ще ви изработят шофьорска книжка, кръщелно, всичко, каквото поискате. Така че вие си намирате някоя работа, където не си дават много труд да задават въпроси, и потъвате под земята като интелигентна къртица. — Касъл скръсти ръце, докато Лора продължи да прехвърля снимките. — На тези най-издирвани бегълци им израстват очи и на гърба. Душат непрекъснато въздуха и винаги държат ухото си на железопътната релса. През нощта сигурно спят зле, но винаги поддържат формата си. Разбирате ли, повечето хора — включително и служителите на закона — имат един голям недостатък: забравят. ФБР никога не забравя. Имаме си компютри, които ни държат в течение.

— Кой е този, дето се вижда на заден план? — попита Дъг със снимката на Мери Теръл в ръка.

Касъл я взе, Лора също я погледна. Мери Теръл бе застанала в зелена росна трева, обута в надупчени сандали. Над главата й се виждаше синьо небе, някак избеляло, а на тревата се виждаше удължената сянка на снимащия. Но на заден план, на върха на лека издатина на терена, се виждаше една замъглена фигура със свита ръка, готова да хвърли жълт диск.

— Не знам. Изглежда, сякаш снимката е правена в…

Лора взе снимката от ръката на Касъл. Преди малко бе гледала само лицето на жената и не бе видяла това. Беше замъглено и трудно различимо.

— Трябва ми лупа.

Дъг стана. Касъл се наведе напред, примижавайки.

— Какво гледате?

— Ето това. Диска. Виждате ли го?

— Да. И какво?

— Ето тук. Виждате ли лицевата му част, ъгъла, под който е направена снимката. Виждате ли?

Сърцето й биеше силно. Дъг й донесе лупа и тя я приближи до жълтия диск. Нагласи я на най-силно увеличение — ако я мръднеше още малко нагоре, щеше да я изтърве от фокус.

— Ето — каза тя. — Ето го. Гледайте.

Касъл погледна.

— Виждам го.

Две черни точици вместо очи и полукръг вместо засмяна уста — това бе изрисувано върху лицевата част на диска. Бе усмихнато лице, готово да бъде запратено в неизвестна посока.

Лора премести лупата над лицето на Мери Теръл и го проучи внимателно.

Позна врага си.

Времето бе променило тази жена, да. Бе я направило по-тежка и бе нарушило гладкостта на кожата — направо бе окълцало хубостта и я бе смалило до груба посредственост. Но истинската прилика бе в очите, тези сиво-сини огледала на душата. Трябваше да имаш лупа, но дори и тогава трябва да се вгледаш внимателно. Те излъчваха смъртоносна, гореща омраза. Някак си не вървяха с русите кичури на хипи и с белозъбата рекламна усмивка. Очите бяха същите като ония, които я бяха гледали от горе на долу и в чиито изцапани с кръв ръце Лора бе поверила детето си. Да. Да. Бяха същите, само че по-стари. Да. Същите.

— Тя е — каза Лора.

Касъл веднага коленичи до нея, мъчейки се да погледне снимката от нейната височина.

— Сигурна ли сте?

— Аз…

Няма никакво съмнение. Тия очи. Големи ръце. Усмихнатото лице на заден план. Няма никакво съмнение.

— Това е Джинджър Коулс — каза тя.

— Посочвате Мери Теръл като жената, отвела детето ви?

— Да — кимна тя. — Да. Тя е. Това е жената.

Изпита двойствено чувство — на облекчение и на ужас.

— Може ли да ползвам телефона ви?

Той взе снимката и мина в кухнята. След малко Лора го чу да казва:

— Положителна идентификация. Дръжте си шапките да не паднат.

Когато Касъл се върна, Лора седеше с посивяло лице, обгърнала раменете си с ръце, а Франклин я галеше по гърба. Дъг стоеше от другата страна на стаята до прозореца — като изгонен.

— Е, добре. — Касъл отново седна и постави снимката на кафе масичката. — Събираме всичко в досието на Мери Теръл. Всички снимки, отпечатъци, местоживеене на семейството, роднини — всичко. Но според мен има някои неща, които трябва да знаете и които мога веднага да ви кажа.

— Просто намерете детето ми. Моля ви. Друго не искам.

— Мога да ви разбера. Но въпреки това трябва да ви кажа, че Мери Теръл — Мери Терър — вероятно е убила едно десетгодишно момче в горите край Мейбълтън, и то съвсем наскоро. Отнела му е пушката и с помощта на продавача установихме, че серийните номера съвпадат. Това означава, че хората, които знаем, че е убила, стават трима, без да броим останалите.

— Останалите? Какви останали?

— Доколкото си спомням, шестима или седмина полицаи, един университетски преподавател и жена му и един кинодокументалист. Всички тези убийства са станали през втората половина на шейсетте и първата на седемдесетте. Мери Теръл е била член на Сторм Фронт. Знаете ли какво е представлявало това?

Лора бе чувала за него и по-рано, да. Военизирана терористична група като Симбионната освободителна армия. Марк Трегс бе споменал за тях в „Изгори тази книга“.

— По това време работех в бюрото ни в Маями, но следях събитията — продължи Касъл. — Мери Теръл бе политическа убийца. Вярваше, че върши всичко това за масите. Цялата им шайка вярваше в това. Знаете как ставаха тия работи — на група хипита, постоянно добре надрусани, слушащи странната си музика, рано или късно им минава през ума какъв майтап ще падне, ако вземат и убият някого.

Лора кимна разсеяно, но част от нея си припомни, че едно време и тя е била хипи, друсала се е, слушала е странна музика и въпреки това никога не й е минавало през ума да убива, когото и да било.

— Бюрото започна да я издирва още от първата половина на седемдесетте. Защо обаче е излязла от прикритието си и е отвела бебето ви — нямам представа. Мисля, че изпреварвам малко нещата, защото още не е сигурно, преди да сме сравнили отпечатъците, но едно мога да ви кажа със сигурност — Мери Теръл е много, много опасна.

Не й каза, че Мери Теръл е внушила такъв страх, че на стрелбището си в Куантико ФБР бе сложило мишена с нейния анфас. Не й каза също, че един час преди да тръгне за насам, вашингтонското бюро бе оповестило, че отпечатъкът от струйника на душа съвпада по четири точки с десния палец на Мери Теръл. Но му трябваше Лора да направи положителна идентификация, за да се подсигури и от тази страна. Странно защо, не бе забелязал диска с усмихнатото лице. Големите шефове във Вашингтон сигурно си гризяха моливите от нетърпение да започнат акцията, особено пък след като бе убит техен колега.

— Правим всичко възможно, за да я намерим. Вярвате ли?

Тя отново кимна.

— Детето ми. Нали нищо няма да му стори?

— Не виждам защо да го прави. — Той се опита да не мисли за обезобразените кукли в кашона. — Отнела е детето поради някаква причина, но не смятам, че ще му прави нещо.

— Ненормална ли е? — попита Лора.

Това бе труден въпрос. Касъл се размърда в креслото, обмисляйки отговора. Кашонът с куклите говореше, че е много възможно да е луда — като някое животно, прекарало дълго време в дупката си, глозгайки едни и същи кокали.

— Знаете ли — каза той със спокоен глас, — чудя им се на тия от шейсетте. Сещате се кои имам предвид — те мразеха всичко и всички, искаха да сринат света и да започнат всичко отначало, по техен образец. Омразата ги подхранваше и те живееха с нея ден и нощ. Дишаха с нея, събрани по тавани и мазета, запалили неизменните тамян и свещи. Питам се какво са правили с тая омраза, когато свещите изгаснаха.

Касъл започна да прибира снимките и ги затвори в плика.

— Мисля, че трябва да изляза и да застана пред репортерите. Няма да им давам кой знае колко, но все пак достатъчно, за да изостри апетита им. Вие работите за „Конститюшън“, нали?

— Да.

— Е, тогава знаете какво имам предвид. Няма да ви моля да идвате с мен сега. Това ще стане по-късно. Колкото по-дълго задържим интереса на пресата, толкова по-добър шанс имаме да намерим Мери Теръл бързо. Така че се налага да ги пообработим малко. — Той се усмихна. — Такъв е животът. Господин Клейборн, бихте ли ме придружили?

— Защо пък аз? Дори не съм бил в стаята!

— Да, но човешкият интерес е насочен към вас от друг ъгъл. Освен това на много въпроси вие не можете да отговорите подробно. С подробностите ще се оправя аз. Става ли?

— Става — каза Дъг неохотно.

Касъл се изправи и Дъг събра сили за инквизицията навън. Имаше обаче още един въпрос, който Лора трябваше да зададе:

— Когато… когато я намерите… на Дейвид няма да му има нищо, нали?

— Ще ви върнем детето — каза Касъл. — Можете да разчитате на това.

После той и Дъг излязоха, за да се изправят срещу репортерите.

Баща й я хвана за ръката и започна тихичко да я успокоява, но тя го чуваше едва-едва. Мислеше си за една луда, застанала на балкона с бебе в ръцете, гледани през оптическия мерник на снайпериста, готов да убива. Затвори очи, спомняйки си двойното пук-пук на изстрелите и как главата на бебето експлодира.

Това на Дейвид не може да му се случи.

Не.

Не може.

Не.

Лора стисна лице в дланите си и заплака горчиво, Франклин стоеше до нея и не знаеше какво да направи.

[1] Анри Матис — френски художник (1896–1954 г.). — Б.пр. ↑

[2] Пазач на резерват, горски. — Б.пр. ↑

4. Надявай се, майко

В червената тухлена къща в Ричмънд, построена през 1853 година, телефонът иззвъня.

Наближаваше девет часът в неделя вечерта. Една жена с едър кокал и сребриста бяла коса, с набраздено от бръчки лице и остър като конфедератска сабя нос седеше в коженото кресло и гледаше възрастния си съпруг със студени сиви очи. По телевизията даваха една от сериите с Пери Мейсън и двамата с мъжа й Едгар се наслаждаваха на играта на Реймънд Бър. Мъжът седеше в инвалидна количка, със свито в синята копринена пижама тяло, с килната на една страна глава, а от ъгъла на устата му се показваше розов език. Слухът му не беше така добър, както в годините, преди да получи удара, но жената знаеше, че е чул телефона, защото видя как очите му се разшириха и треперенето му се усили повече от обикновено.

И двамата знаеха кой ги търси. Оставиха го да си звъни.

Телефонът спря да звъни. След по-малко от минута започна отново.

Звънът изпълни къщата и зазвуча из двайсет и трите стаи като проплакал в тъмното глас.

С думите „Боже мили“ Натали Теръл стана, прекоси червено-черния персийски килим и отиде до масичката с телефона. Погледът на Едгар се опита да я проследи, но главата му не можеше да се завърти над един определен ъгъл. Тя вдигна слушалката с набръчкана, отрупана с диаманти ръка:

— Да?

Никакъв отговор. Само дишане.

— Да?

И накрая се обади. Гласът й:

— Здрасти, майко.

Натали се вцепени.

— Не искам да разговарям с…

— Не затваряй, моля те, не затваряй! Окей?

— Не искам да разговарям с теб.

— Наблюдават ли къщата?

— Казах — не искам да разговарям…

— Наблюдават ли? Само това ми кажи.

Възрастната жена затвори очи, заслушана в дишането на дъщеря си. Мери остана тяхното единствено дете, откакто Грант се самоуби на седемнадесет години — Мери бе на четиринадесет тогава. У Натали започна вътрешна борба между правилното и погрешното. Всъщност къде свършваше едното и започваше другото — тя вече не знаеше.

— Има един фургон, паркиран малко по-нататък.

— Откога е там?

— От два часа. Може би повече.

— Подслушват ли линията?

— Не знам. От къщи не. Не знам.

— Някой да те е безпокоил?

— Днес следобед мина един репортер от местния вестник. Поговорихме малко, после си тръгна. Не са идвали нито от полицията, нито от ФБР, ако това имаш предвид.

— ФБР са в този фургон. Бъди сигурна. Аз съм в Ричмънд.

— Какво?

— Казах — в Ричмънд съм. Говоря от обществен телефон. Даваха ли ме по телевизията?

Натали сложи ръка на челото си. Стана й лошо и се наложи да се подпре на стената.

— Да. По всички програми.

— Откриха ме по-скоро, отколкото си мислех. Не е както по-рано. Наблъскали са се с компютри и разни други боклуци. Значи Големия Батко се е загрижил, а?

— Мери? — Гласът й затрепери и заплаши да се пречупи. — Защо?

— Карма — отвърна Мери и това бе всичко.

Тишина. През слушалката Натали Теръл долови тънък детски плач и стомахът й се сви.

— Ти си луда! Абсолютно луда! Защо открадна бебе? За бога, нямаш ли капка почтеност?

Тишина, с изключение на плача.

— Днес по телевизията показаха родителите. Дадоха как майката излиза от болницата и тя бе толкова потресена, че не можеше да говори. Усмихваш ли се? Това прави ли те щастлива, Мери? Отговори!

— Прави ме щастлива това — каза Мери спокойно, — че моето дете е с мен.

— То не е твое! Името му е Дейвид Клейборн! Той не е твое дете!

— Името му е Дръмър[1] — каза Мери. — Знаеш ли защо? Защото сърцето му тупка като барабанче и защото звукът на барабана е зов за свобода. Затова той сега се казва Дръмър.

Зад Натали мъжът й издаде някакъв нечленоразделен звук на болка и гняв.

— Това татко ли беше? Не ми звучи добре.

— Защото не е. Ти му го причини. Това също ще те направи щастлива.

Около осем месеца след удара Мери бе позвънила някъде от мрака. Натали й каза какво се бе случило, Мери я изслуша и затвори, без да каже дума. След седмица пристигна картичка с благопожелания за скорошно оздравяване, без обратен адрес и без подпис, с щемпел от Хюстън.

— Грешиш — каза Мери с равен и безчувствен глас. — Татко сам си го направи. Твърде много хора е прецакал и всички тия лъжи най-накрая са му пръснали главата като стара крушка. Сега с всички тези пари чувстваш ли се по-добре?

— Не искам да говоря повече с теб.

Мери почака, без да говори. Натали не остави слушалката. Чу я как гука на бебето.

— Пусни детето — каза Натали. — Моля те. Заради мен. Ще стане много лошо.

— Знаеш ли, забравила съм колко студено става тук.

— Мери, пусни детето. Умолявам те. Баща ти и аз не можем повече. — Гласът й се пречупи и по лицето й се търкулнаха горещи сълзи. — Какво сме ти направили, че ни мразиш толкова?

— Не знам. Попитай Грант.

Със заслепени от сълзи очи Натали Теръл тръшна слушалката. Чу мъчителното скърцане на количката, докато Едгар прекосяваше ориенталския килим, бутайки с всичката сила на осакатеното си тяло. Тя погледна към него и виждайки изкривеното му лице и разлигавената уста, бързо отмести поглед.

Телефонът иззвъня.

Натали не помръдна, с отпусната глава и тяло, стоеше като окачена на гвоздей марионетка. По лицето й се стичаха сълзи, тя вдигна ръце към ушите си, но телефонът продължи да звъни… звъни… звъни…

— Искам да те видя — каза Мери, когато Натали вдигна слушалката отново.

— Не. В никакъв случай. Не.

— Знаеш къде отивам, нали?

Споменаването на Грант бе подсказало отговора.

— Да.

— Искам да усетя мириса на водата. Запомнила съм го завинаги — миришеше на чисто. Защо не ме чакаш там?

— Не мога. Не. Ти си… ти си престъпничка.

— Аз съм борец за свобода — поправи майка си Мери. — Ако това да се бориш за свобода е престъпление, тогава да, окей, признавам се за виновна. Въпреки това искам да те видя. Колко станаха… Исусе… станаха над десет години, нали?

— Дванайсет години.

— Направо не ми го побира главата. — Чу се как тя говори на детето. — Ш-шшт. Мама говори по телефона.

— Не мога да дойда там — каза Натали. — Просто не мога.

— Ще бъда тук няколко дни. Вероятно. Трябва да свърша някои работи. Ако дойдеш да се видим, ще бъда… ще ме накараш наистина да се почувствам добре, майко. Не сме врагове, нали? Винаги сме се разбирали добре с теб и бихме могли да поговорим като хората.

— Аз говорех. Ти обаче никога не слушаше.

— Като хората — продължи да я обработва Мери. — Разбираш ли, вече си имам дете и трябва да свърша някои работи, а знам, че свинете ме издирват, но аз трябва да продължа, защото такъв е животът, така стоят нещата. Вече си имам дете и това ме кара да се чувствам… сякаш пак принадлежа към останалия свят. Надявай се, майко! Знаеш какво е това надежда, нали? Помниш ли — говорили сме си за надеждата, за доброто и злото и за всички тия работи?

— Помня.

— Искам да те видя. Но не давай на свинете да те проследят, майко. Не. Разбираш ли, имам дете сега. Няма да позволя на свинете да ме хванат и да ми отнемат Дръмър. Ще отидем заедно при ангелите, но няма да се дадем на свинете. Чаткаш ли?

— Разбирам — каза възрастната жена, стиснала здраво слушалката.

— Трябва да сменя памперса на Дръмър — каза Мери. — Чао, майко.

— Довиждане.

Щрак.

Натали се отдръпна от телефона като от отровна змия. Блъсна се в количката на Едгар, който каза нещо, пръскайки слюнки.

Минаха около трийсет секунди. Телефонът почна пак да звъни.

Натали не помръдна.

Звънеше и звънеше — накрая Натали пристъпи напред и вдигна слушалката.

— Всичко записахме, госпожо Теръл — каза един от ФБР агентите от белия фургон.

Помисли си, че е по-младият от двамата, този, който й бе показал проследяващото устройство, което автоматично вадеше разпечатка на номера, от който се обаждат.

— Беше наистина от обществен телефон в рамките на града. Установяваме точното му местонахождение, но докато изпратим кола, дъщеря ви отдавна ще се е махнала оттам. Знаете ли къде отива, госпожо Теръл?

На Натали й се стори, че има буца в гърлото. Преглътна веднъж, два пъти, но не можа да я разкара.

— Госпожо Теръл? — настоя младият мъж.

— Да — отговори тя с усилие. — Да, знам. Отива… във вилата ни на морето. Във Вирджиния Бийч. Адресът е… — Не й достигна дъх и тя поспря малко. — Адресът е „Харгоу Пойнт Роуд“ 2717. Бяла къща с кафяв покрив. Това ли е всичко, което ви трябва?

— А имате ли някакъв телефонен номер там, моля?

Тя му го даде.

— Обаче Мери няма да го вдига.

— Сигурна сте?

— Да. — И отново чувството за недостиг на въздух. — Сигурна съм.

— Защо?

— Тя спомена Грант, брат си. Той се самоуби във вилата. И каза, че иска да помирише водата. — Натали усети остро пробождане в корема. — Често я водехме там, докато беше малка.

— Да, мадам. Моля да ме извините.

Последва дълга пауза. Обмислят ситуацията, предположи Натали. После младият пак заговори:

— Добре, това стига. Благодарим ви за съдействието, госпожо Теръл.

— Аз… — Гърлото й се скова.

— Мадам?

— Аз… о, боже, аз не… искам нищо да му се случи на това дете. Вие я чухте. Каза, че ще убие и бебето, и себе си. Точно това искаше да каже. Чухте я, нали?

— Да, мадам.

— Ами какво ще правите тогава? Ще я заловите ли?

— Не, мадам, най-напред ще поставим вилата под наблюдение. Ще изчакаме да се развидели и ще се опитаме да определим местоположението и на двамата във вилата. Ако се наложи, ще евакуираме другите вили наоколо. Няма да нахлуваме така, както става по филмите — този начин оставя доста трупове.

— Не искам кръвта на детето по ръцете си. Чувате ли ме? Няма да мога да преживея мисълта, че съм помогнала да убият това дете.

— Чувам ви. — Гласът на младия мъж бе спокоен и съчувствен. — Ще държим вилата под прицел известно време и после ще видим какво трябва да се направи. Молете се на Бога дъщеря ви да се вслуша в гласа на разума и да се предаде.

— Никога няма да се предаде — каза Натали. — Никога.

— Надяваме се да грешите. Ще останем още малко тук — трябва да позвъним тук-там, така че за каквото и да се сетите, знаете номера ни. Още нещо — нали нямате нищо против да оставим линията на подслушване?

— Не, нямам нищо против.

— Още веднъж благодарим. Знам, че не ви е лесно.

— Не. Съвсем не.

Тя затвори и мъжът издаде някакъв неразбираем звук.

В десет и половина Натали сложи Едгар да си легне. Тя го целуна по бузата, избърса устата му, а той й отправи слаба и безпомощна усмивка. Придърпа завивките до брадичката му и се запита какво е станало с живота й.

Белият фургон си тръгна малко след единайсет часа. От един прозорец на горния етаж, в тъмната стая, Натали го гледаше как си отива. Предположи, че в момента друг екип поема наблюдението над вилата. Почака още един час, за да е сигурна.

После, свита в един шлифер, настръхнала от студ, се отправи към гаража. Качи се в сивото „Купе дьо Вил“, запали двигателя и подкара в нощта. Около петнадесет минути кара по улиците на Ричмънд бавно, спазвайки всички знаци, въпреки че нямаше много коли по улиците. Спря на една бензиностанция на „Шел“ на „Монюмънт авеню“ да зареди и си купи диетично питие и една сладка, за да успокои нервния си стомах. Излезе от бензиностанцията и направи още няколко безцелни кръга, гледайки през цялото време в огледалото за обратно виждане.

Навлезе в някаква складова зона с железопътни релси по нея, спря кадилака до една верижна ограда и загледа как минава товарен влак. Погледът й се върна на огледалото, огледа улицата отзад. Доколкото разбираше, не я следяха.

Вярваха й. И защо не? Нали тя бе жената, която през 1975 година разгорещено каза в едно интервю по телевизията, заедно със семействата на други издирвани престъпници, че се надява полицията да затвори дъщеря й в клетка, където й е мястото, и да хвърли ключа в Атлантическия океан.

Много вестници цитираха изявлението. ФБР знаеха, че тя е готова да им помогне по всякакъв възможен начин. И тя все още се чувстваше готова да го направи. Но имаше жизненоважна разлика — Мери имаше дете.

Около един часа Натали Теръл насочи кадилака към път I-95 и се отправи на север към гористите хълмове.

[1] От английски — барабанчик. — Б.пр. ↑

5. Във въртопа

Лош беше кошмарът.

Лора сънуваше, че дава Дейвид в ръцете на убийцата и вижда как от пръстите й падат капки кръв, падат като червени листа в октомврийския хладен въздух, падат и се пръскат по бели чаршафи, нагънати и набрани като покрита със сняг пустош. Тя подаде Дейвид и убийцата и Дейвид се превърнаха в сенки, които се плъзнаха по бледозелена стена. Но нещо й бе оставено в замяна, в дясната ръка на Лора имаше нещо. Тя разтвори пръсти и видя насреща си жълто усмихнато лице, забодено в плътта на дланта й.

После сцената се промени. Намираше се на някакъв паркинг в гореща и влажна нощ и около нея проблясваха сините лампи на полицейските коли. Гласове гърмяха по мегафоните и наоколо се чуваше острото щракане на патрони, вкарвани в автоматични пушки. Виждаше някаква жена на балкона, осветена от бялата светлина на прожекторите — в едната си ръка държеше пистолет, а в другата стискаше за врата Дейвид. Жената бе облечена в зелена изрисувана блуза, широки панталони и около кръста си бе намотала американското знаме — тя крещеше диво и разтърсваше Дейвид. Лора по-скоро чувстваше, отколкото чуваше плача му — като бръснач, прекарван през устните й.

— Искам си детето! — каза тя на един полицай, който мина покрай нея като сянка, без да отговори. — Детето ми! Искам си детето!

Вкопчи се в някакъв друг — той я погледна безизразно. Тя позна Касъл.

— Моля ви! — примоли му се. — Не позволявайте да му се случи нещо.

— Ще ви върнем детето — отговори той. — Можете да разчитате на това.

Касъл се отскубна и потъна във въртопа от сенки и докато Лора гледаше как снайперистите заемат позиция, като гръм я порази ужасяващата мисъл, че Касъл не бе обещал да й върне детето живо.

— Никой да не стреля, докато не дам знак! — извика някой през мегафона.

Тя видя Дъг, застанал на покрива на полицейска кола, с клюмнала напред глава и полузатворени очи, сякаш събитията наоколо въобще не го засягаха. Някакво проблясване привлече вниманието й. Вдигна глава и иззад билото на покрива видя да се подава някаква сянка с насочена към Мери Терър пушка. Стори й се, че мъжът е плешив — съвсем плешив — и че май нещо не е наред с лицето му, но не можеше да каже какво, може би го и познаваше, но и за това не бе сигурна. Мъжът тъкмо вдигаше пушката, за да се прицели. Нямаше намерение да чака да му дават знак — канеше се да застреля Мери Терър и негов щеше да е куршумът, който да накара лудата да дръпне спусъка и да пръсне главата на Дейвид.

— Не! — изпищя Лора. — Спрете го!

Хукна да бяга към сградата, където се бе появил снайперистът, но краката й потъваха в бетона като в туткал. Чу щракването на пушката — куршумът отиде в цевта. Чуваше дивите викове на Мери Терър и тънкия, трескав плач на сина си. Пред нея се изпречи вход. Втурна се в него, преодолявайки с мъка земното притегляне, и точно тогава срещу нея се появиха два яки песа с пламтящи очи — изскочиха от тъмнината и се нахвърлиха върху й.

Чу два изстрела — разделяше ги частица от секундата.

Писъкът започна да излиза. Набра сила в гърлото й, изби през устните и някой вече се навеждаше над нея с думите:

— Лора? Лора, събуди се! Събуди се!

Тя с мъка изплува от горещата тъмнина с покрито от пот лице. Нощната лампа светеше. До нея на леглото бе седнал Дъг със сгърчено от безпокойство лице, а зад него бе застанала майка му, пристигнала от Орландо рано тази вечер.

— Всичко е наред — каза Дъг. — Сънуваш кошмар. Всичко е наред.

Лора се огледа из стаята с разширени от страх очи. Имаше твърде много сенки. Твърде много.

— Дъг, мога ли да направя нещо? — попита Анджела Клейборн.

Беше висока елегантна жена с бяла коса, облечена с тъмносин костюм „Пиер Карден“ и с диамантена брошка на ревера. Бащата на Дъг, развел се с Анджела още когато Дъг бе на дванадесет-тринадесет години, бе в Лондон в една инвестиционна банка.

— Не. Добре сме.

Лора поклати глава.

— Не сме добре. Не сме добре.

Продължи да го повтаря, докато се отскубваше от Дъг и се свиваше отново под одеялото. Почувства лепкава влага между краката си — сълзящите шевове.

— Искаш ли да кажеш нещо? — попита той.

Тя поклати глава.

— Мамо, ще ни оставиш ли за малко?

Когато Анджела излезе, Дъг се изправи и отиде до прозореца. Надникна през щорите навън в дъждовния мрак.

— Не виждам репортери — каза й той. — Може да са си отишли за през нощта.

— Колко е часът?

Не му се наложи да поглежда часовника си.

— Почти два.

Той се върна до леглото й. Лора усети миризмата на спарено, която се носеше от него — не беше се къпал, откакто откраднаха Дейвид, но тя също не се бе къпала.

— Нека поговорим, моля те. Все още живеем заедно.

— Не.

— Какво не? Не, не живеем заедно? Или не, не ми се говори?

— Просто… не — каза тя, изправяйки думата като стена помежду им.

Той помълча малко. После каза с трезв глас:

— Аз те прекарах, нали?

Лора не си даде труд да отговори. Нервите й все още бяха опънати от кошмара и тя се бе вкопчила в одеялото като котка.

— Няма нужда да казваш нищо. Знам, че те прекарах. Аз просто… аз… е, мисля, че вече казах всичко, което се казва в такива случаи. С изключение на… съжалявам. Не знам как да те накарам да повярваш.

Тя затвори очи в опит да се изключи от присъствието му.

— Не искам… да оставяме нещата така. Между теб и мен имам предвид…

Той докосна ръката й под одеялото. Тя не я отдръпна, нито отвърна — просто лежеше, без да помръдва.

— Можем да го оправим. Кълна се в бога, че можем. Знам, че те прекарах и съжалявам. Какво повече да ти кажа?

— Нищо — отвърна тя с равен глас.

— Ще ми разрешиш ли да опитам отново?

Тя се почувства като някакъв предмет, хвърлен от кораб в бурното море — подмятана от вълна на вълна и накрая разпъната върху озъбените скали. Той й бе обърнал гръб, когато тя имаше най-голяма нужда от него. Тя бе предала сина си — своя син — в ръцете на убийца и всичко, което в момента искаше, бе да изключи съзнанието си, докато не е полудяла. А на нея бог ще й разреши ли отново да докосне детето си? Това и нищо друго не я ръководеше в момента, всичко останало бе само отломки след буря.

— ФБР ще намерят Дейвид. За всичко ще се погрижат. След като изнесоха името и снимката й по телевизията, всичко ще свърши бързо.

Лора отчаяно се мъчеше да вярва в това. Касъл и още един агент от ФБР я бяха посетили тая вечер към седем часа и Лора изслуша допълнителната информация за жената, която тя идентифицира като Мери Теръл. Родена на девети април 1948 година в богато семейство в Ричмънд, Вирджиния. Баща — в железопътния транспортен бизнес. Един брат — обесил се, когато бил на седемнайсет години. Записана в Ейбърнати Преп[1], отлична ученичка, активно участва в ученическия комитет, редактор на училищния вестник. После отива в Пен Стейт и следва там две години политически науки, отново активна в студентското самоуправление. Улики за употреба на наркотици и радикален уклон. Напуска колежа и отново се появява в Ню Йорк, където се записва да учи театрално изкуство в Нюйоркския университет. Улики за участие в радикални движения в Нюйоркския университет и университета „Брандис“. После прекосява страната и се появява в Бъркли, където става член на Уедър Ъндърграунд. Някъде по това време среща и Джак Гардинър, радикал от Бъркли, който я въвежда в една отцепила се от Уедър Ъндърграунд група, наречена Сторм Фронт. На 14 август 1969 година Мери Теръл и още трима членове на Сторм Фронт проникват в дома на един преподавател по история в Бъркли с консервативни възгледи и намушкват смъртоносно с нож него и жена му. На 5 декември 1969 година бомба, поставена от Сторм Фронт, избухва в колата на служител на IBM и отнася и двата му крака. На 15 януари 1970 година във фоайето на сградата на „Пасифик газ и електрик“ избухва втора бомба и убива човек от охраната и една секретарка. Два дни по-късно избухва трета бомба и убива един адвокат от Оукланд, поел защитата на търговец на вино по дело за гражданските свободи, включващо и работници — имигранти.

— Има и още — беше й обяснил Касъл, когато Лора наведе глава.

На 22 юни 1970 година двама полицаи от Сан Франциско са застреляни в колата си. Свидетелите посочват Мери Теръл и друг член на групата, Гари Лийстър, като извършители. На 27 октомври 1970 година един кинодокументалист, който вероятно се е опитвал да прави филм за подземните групи, е намерен с прерязано гърло в казан за боклук в Оукланд. На една от ролките на експонирания филм са открити два отпечатъка от пръстите на Мери Теръл. На 6 ноември 1970 председателят на полицейска комисия, работеща по случая Сторм Фронт, е причакан и застрелян с пушка на излизане от дома си в Сан Франциско.

— После Сторм Фронт се придвижват на изток — бе й казал Касъл, разтворил дебелото досие на масичката за кафе между тях. — На 18 юни 1971 година в изоставен склад в Юниън Сити, Ню Джърси, е бил намерен полицай с прерязано гърло и заковани за стената ръце, а в джоба на ризата му е имало обръщение от името на Сторм Фронт. — Той вдигна поглед към нея. — Те обявявали война на това, което наричат — моля да ме извините за непристойните думи — „свине на Шибаната система“.

Той продължи нататък по следите на ужасния терор:

— На 30 декември 1971 година в пощенската кутия на районния прокурор в Юниън Сити избухнал фишек и ослепил петнадесетгодишната му дъщеря. Три месеца и дванадесет дни по-късно в Байон, Ню Джърси, в една гостилница са застреляни четирима полицаи по време на обяда им и на местната радиостанция е изпратено записано обръщение от Сторм Фронт с гласа на Джак Гардинър. На 11 май 1972 година един фишек осакатява заместник-шефа на полицията в Елизабът, Ню Джърси, и отново се изпраща записано на магнетофон съобщение. Тогава ги открихме.

— Открихте ги? — бе попитал Дъг. — Сторм Фронт?

— В Линдън, Ню Джърси, през нощта на 1 юли 1972 година, по време на голяма престрелка, експлозии и пламъци Мери Теръл, Джак Гардинър и още двама успяха да се измъкнат в пушеците. Къщата, в която са живели, бе направо оръжейна. Събирали са на склад оръжия, муниции и машини за правене на бомби — очевидно са се готвели за нещо голямо и по всяка вероятност — много смъртоносно.

— Като какво например? — Дъг въртеше между пръстите си кламер и още малко, щеше да го счупи.

— Никога не можахме да разберем. Смятаме, че е било планирано за Четвърти юли. Както и да е, от 1972 година Бюрото издирва Мери Теръл, Гардинър и другите. Бяха ни останали няколко нишки, но те не ни отведоха доникъде.

Той затвори досието, оставяйки снимката на Мери Теръл на масата.

— Почти бяхме я хванали през 1983 година в Хюстън. Работеше като чистачка в едно училище под името Мериън Лейки, но се омете, преди да напипаме адреса й. Един от учителите бил студент последна година в Бъркли и я разпознал, но недостатъчно бързо.

— И защо не сте успели да я хванете толкова време? — Бащата на Лора стана от креслото и вдигна снимката. — Мислех, че сте професионалисти.

— Правим всичко възможно, господин Бийл — отправи му Касъл лека усмивка. — Не можем да бъдем на всички места едновременно и някои наистина минават между капките.

Той отново насочи вниманието си към Лора.

— Един от нашите агенти, присъствал на сцената от онази нощ през 1972 година, видял Мери Теръл съвсем отблизо. Той ни каза, че била бременна и тежко ранена и кръв течала от корема й.

— Е, и защо не я е застрелял на място? — попита Франклин.

— Защото — отговори Касъл безизразно — тя е стреляла първа. Един куршум в лицето и друг в гърлото. Той се пенсионира преждевременно като инвалид. Както и да е, известно време мислехме, че Мери е изпълзяла донякъде и е умряла, но около месец по-късно в „Ню Йорк Таймс“ пристигна писмо с щемпел от Монреал. Беше от Джак Гардинър — Лорд Джак, както сам се нарича. Той пишеше, че Мери Теръл и останалите двама са живи и че войната на Сторм Фронт срещу свинете не е приключила. Това им беше последното обръщение.

— И никой не е открил Джак Гардинър? — запита Дъг.

— Не. Подземните групировки го погълнаха заедно с останалите. Смятаме, че сигурно са се разпръснали и очакват някакъв предварително уговорен сигнал, за да се съберат пак заедно. Това не стана. Причината, поради която ви давам цялата тая информация, е, че всичко това ще го чувате всеки ден по телевизията, а аз искам да го научите най-напред от мен. — Той се вторачи в Лора. — Бюрото дава достъп на CNN и другите телевизионни мрежи, и вестниците, до досието на Мери. Вероятно до вечерта ще го пуснат по късните новини. И колкото повече поддържаме интереса на медиите към Мери Теръл, толкова по-голяма е възможността някой да я види и да ни отведе до нея. — Той вдигна вежди. — Разбирате ли?

— Ще я намерят — каза Дъг, седнал на леглото до Лора. — Ще ни върнат Дейвид. Трябва да вярваме в това!

Тя не отговори, втренчила очи в нищото. В главата й се въртяха сенките от кошмара. След като изслуша това, което Касъл й каза, тя разбра, че Мери Терър никога няма да се предаде без борба. В психологията на такъв човек няма място за предаване. Не, тя ще избере мъченическа смърт — паднала в сражение. А какво ще стане с Дейвид в тоя ад от куршуми?

— Искам да спя — каза Лора.

Дъг постоя още малко, неспособен да утеши безмълвната й болка и гняв, после я остави на мира.

Лора се страхуваше от съня и онова, което я очакваше в него. Дъждът тропаше по прозореца като с мъртвешки пръсти. Тя стана и отиде да изпие чаша вода в банята, но откри, че вместо това, отваря дрешника, където бе пистолетът. Усети злата му миризма на смазка. Малкото парче смърт лежеше там, в ръцете й. Мери Терър сигурно е добре запозната с оръжията. Мери Терър живее от оръжията и от оръжията ще умре, и Бог да пази Дейвид.

Техният пастор от Първа обединена методистка църква бе идвал на посещение тази вечер у тях и ги бе накарал всички да се молят. Лора едва чуваше думите му, със съзнание, все още разтърсено от шока. Сега й трябваше молитва! Трябваше й нещо, което да й помогне да изкара нощта. Мисълта, че вече може никога да не притисне детето в прегръдките си, я караше да полудява от мъка и само представата, че тя го докосва с тия мръсни ръце, я накара да стисне оръжието с такава сила, че кокалчетата й побеляха.

Преди никога не бе мислила, че може да убие някого. Никога — и за милион години. Но сега, с пистолет в ръцете и Мери Терър отсреща, мислеше, че би дръпнала спусъка, без да й мигне окото.

Бе ужасно чувство това — желанието да убиваш!

Лора постави пистолета обратно в чекмеджето и го затвори. После се отпусна на колене и се помоли за три неща — благополучно връщане на Дейвид, ФБР да хване тази жена бързо и бог да й прости мисълта за убийство.

[1] Частна гимназия, която подготвя учениците си за колеж. — Б.пр. ↑

6. Красавицата на бала

Докато Лора се молеше в Атланта, едно сиво „Купе дьо Вил“ сви по един горски път на около шейсет мили североизточно от Ричмънд. Колата се отклони от главния път и продължи още около половин миля. Фаровете й осветиха прозорците на къща, кацнала на малко възвишение и сгушена между борове и вековни дъбове. Прозорците бяха тъмни и от белокаменния комин не излизаше пушек. От къщата излизаха телефонни и електрически кабели и се губеха по посока на магистралата. Натали Теръл спря колата до стълбите на предната площадка и излезе в пронизващия вятър.

От облаците се подаде полумесец и хвърли сребристи отблясъци на развълнуваните води на езерото Ана, към което гледаше къщата. Надолу извиваше като змия друг път и свършваше в малък кей и хангар за лодка. Натали не видя друга кола, но разбра — дъщеря й е тук.

Треперейки, тя се изкачи по стълбите до площадката. Завъртя топката на вратата и тя се отвори. Влезе вътре да избяга от вятъра и посегна към ключа да запали лампата.

— Недей.

Тя спря. Сърцето й бе подскочило жестоко.

— Сама ли си?

Натали напрегна очи да открие къде е дъщеря й, но не можа.

— Да.

— Не те ли проследиха?

— Не.

— Не пали лампите. Затвори вратата и се отдръпни от нея.

Натали стори каквото й бе наредено. Видя как от стола се надига някаква сянка и сама облегна гърба си на стената, когато тя мина покрай нея. Мери се загледа през прозореца към пътя. Ръстът й, грамадата й накара стомаха на Натали да се свие от страх. Дъщеря й бе по-висока от нея с около четири инча и много по-широка в раменете. Мери стоеше, без да помръдва, вторачена в пътя, забравила за присъствието на майка си.

— Защо не са те проследили? — попита Мери.

— Те… отидоха на друго място. Изпратих ги… — Страхът я сграбчи за гърлото и не й даде да продължи. — Изпратих ги на вилата на морето.

— Те подслушваха линията.

— Да.

— Сетих се, че ще сложат някоя от тия нови джунджурии за проследяване на номера. Затова не се обадих оттук. Както вече казах, Големия Батко е в действие, а?

Мери се обърна към майка си. Натали не можеше да различи чертите й, но имаше нещо брутално в лицето й.

— И как така не им каза къде идваш?

— Не знам — отвърна Натали и това бе истина.

— Майко — каза Мери, приближи се към нея и положи студена целувка върху бузата й.

Натали не можа да потисне потреперването. Дъщеря й миришеше на нещо нечисто. Тя усети как ръката на Мери се отпусна върху рамото й — стискаше нещо в тази ръка и Натали внезапно разбра, че това е пистолет.

Мери се отдръпна и майка и дъщеря се взряха една в друга в тъмното.

— Отдавна не сме се виждали — каза Мери. — Остаряла си.

— Без съмнение.

— Е, и аз. — Тя пак отиде към прозореца, надничайки навън. — Мислех, че няма да дойдеш. Мислех, че ще пратиш свинете подире ми.

— Тогава защо се обади?

— Липсваше ми — каза Мери. — И татко също. Радвам се, че не си довела свинете. Видях колата ти — знам, че свинете не карат кадилаци. Но съм паркирала долу до хангара на лодката и ако видех някой, щях да взема бебето си и да избягам по пътя край езерото.

Пътят край езерото бе едва ли не пътека, но обикаляше около езерото, за да излезе на края на главния път. По това време на годината пътеката се затваряше от врата, но Мери бе вече изтръгнала вратата от пантите, за да си подсигури евентуално бързо бягство.

Бебето си, бе казала Мери.

— Къде е детето? — попита Натали.

— В задната спалня. Увила съм го в одеяло, така ще му е топличко. Не искам да паля огън. Не можеш да предвидиш кой ще подуши пушека. Горското е все още на две мили на се нали?

— Да.

Къщата при езерото, предвидена за ползване през лятото, нямаше отопление, но все пак имаше три комина за през хладните летни нощи. Точно сега къщата бе студена като гроб.

— И така, защо не доведе свинете?

Натали усети как дъщеря й я наблюдава като животно, застанало нащрек.

— Защото знам, че няма да се предадеш, ако те хванат. Знам, че ще трябва да те убият.

— Но нали точно това искаш? Ти каза ясно по вестниците, че няма да плачеш, ако ме убият.

— Точно така. Мислех за детето.

— О! — кимна тя.

Майка й винаги бе обичала бебета. Обаче им обръщаше гръб, като пораснеха — ставаха й скучни. Мери бе решила да рискува и късметът й проработи.

— О, да, включвам.

— Бих искала да знам защо си го откраднала от майка му?

— Аз съм майка му — каза Мери с равен глас. — Казах ти. Кръстила съм го Дръмър.

Натали излезе от ъгъла. Погледът на Мери я проследи как прекосява стаята. Натали спря пред студената, зидана с обли камъни камина.

— Да крадеш бебета е нещо ново за теб, нали? Убийствата, бомбите и тероризмът не ти ли бяха достатъчни? Затова ли реши да откраднеш и дете, което няма и два дни?

— Говори, говори! — каза Мери. — Все си същата, все дрънканици!

— По-добре е да ме послушаш, дявол да го вземе! — тросна се Натали, но го направи по-високо, отколкото искаше. — Кълна се в бога — за това нещо ще те гонят до дупка! Ще те убият и ще влачат тялото ти по улиците! Мили боже, какво те с накарало да направиш такова нещо?

Мери замълча за момент. Постави колта на масата, но достатъчно близо, за да го вземе веднага, ако се наложи. Брегът бе чист засега, но свинете сигурно вече душат около вилата.

— Винаги съм искала да имам дете — каза й Мери. — Мое, искам да кажа. От собственото ми тяло.

— И затова си откраднала дете от друга жена?

— Пак дрънкаш — укори я меко Мери. — Веднъж почти щях да имам. Преди да ме ранят. Това беше много отдавна, но… понякога все си мисля, че го усещам как рита вътре. Може би е призрак, а? Призрак вътре в мен, който се мъчи да излезе. Е, пуснах го да излезе. Аз му дадох кожа, кости и име — Дръмър. Той е мое дете и никой в този шибан свят няма да ми го отнеме.

— Те ще те убият. Ще те проследят и ще те убият — и ти го знаеш!

— Нека се опитат. Аз съм готова.

Натали чу звук, който я накара да прималее от мъка — тънко, плачещо бебешко гласче, носещо се от спалнята. Мери каза:

— Той е добро дете. Не плаче много.

— Няма ли да отидеш да го вземеш?

— Не. Той ще заспи след няколко минути.

— Гладен е! — Усети как студените й бузи пламват от гняв. — Да не искаш да го умориш от глад?

— Нося му храна. Не разбираш ли, майко? Аз обичам Дръмър! Няма да позволя да му се слу…

— Топки — каза Натали, мина покрай дъщеря си и излезе в коридора.

Там се пресегна, напипа ключа и включи осветлението. То я ослепи за малко и тя чу как Мери взема пак пистолета. Натали продължи към спалнята за гости, запали лампата и погледна плачещото червенолико бебе, увито в грубо сиво одеяло на леглото. Не беше подготвена да види толкова мъничко същество и сърцето я заболя. Майката на това дете — Лора Клейборн казваха, че било името й — сигурно вече е готова за лудницата. Вдигна плачещото дете и го притисна към себе си.

— О-о, о-о! — пропя му тя. — Всичко е наред. Всичко ще се опра…

Мери влезе в стаята. Натали видя хищния блясък в очите на дъщеря си — отпечатъкът на тежкия живот бе изострил чертите и. Едно време Мери бе красива и жизнерадостна млада жена, красавицата на баловете в ричмъндското общество. Сега приличаше на просякиня, навикнала да живее в подлезите и да се храни от тенекиени канчета. Натали бързо отвърна поглед, преди да я обхване съжаление за това похабено човешко същество.

— Това дете е гладно. Личи си от плача му. И трябва да му се смени памперсът! По дяволите, и най-общи понятия си нямаш от гледане на деца, нали?

— Е, упражнявала съм се малко — каза Мери, гледайки как майка й нежно люлее Дръмър напред-назад.

— Къде ти е храната? Ще я стоплим малко и ще нахраним това дете, и то веднага!

— В колата е. Ще дойдеш с мен до лодката, нали?

Това бе заповед, а не въпрос. Натали мразеше хангара за лодката — там, на една греда, се бе обесил Грант.

Когато се върнаха, Натали включи кухненската печка и стопли една бутилка бебешка храна. Мери седна зад малката маса, сложи колта по-наблизо и загледа как майка й храни преоблечения Дръмър. Един отблясък от диамантите на Натали привлече вниманието й.

— Точно така, точно така — припяваше майка й. — Как хубаво си хапва бебето. Нали, моето момче? Да-а!

— Някога така държала ли си ме? — попита Мери.

Натали спря. Бебето шумно сучеше, захапало биберона.

— А Грант? И него ли така си държала?

Биберонът изскочи от устата на детето. То измяука тихичко и Натали внимателно го насочи обратно в издадените напред устица. Какво ще направи Мери, запита се тя, ако сега, с Дейвид Клейборн, изляза и се кача в колата? Погледът й се спря на колта и после бързо се плъзна встрани.

Мери го разбра.

— Вземам си сина — каза тя, стана, вдигна Дръмър и се отдалечи от майка си.

Дръмър продължи да суче, вторачил в нея големи, нефокусирани още сини очи.

— Не е ли хубав, кажи?

— Дрънканици — припя Мери на Дръмър. — Дрънканици, дрън-дрън, нали? Да-а!

— Моля те, чуй ме! Не бива така! Не знам защо си взела това дете или… какво възнамеряваш да правиш, но не бива да го вземаш със себе си! Трябва да ми го дадеш! Чуй ме! — настоя тя, като видя, че Мери й обръща гръб. — Умолявам те! Не подлагай това дете на опасност! Чуваш ли ме?

Тишина. Чуваше се само сученето. После:

— Чувам те.

— Остави ми го. Ще го занеса в полицията. После можеш да ходиш, където щеш, не ме интересува. Потъни. Изчезни. Само ми дай да отнеса това дете, където му е мястото.

— Той си е вече там, където му е мястото.

Натали хвърли поглед към пистолета на масата. На две крачки. Ще посмее ли? Зареден ли е или не? Ако го вземе, ще може ли да го използва, ако се наложи? Мозъкът й бе склонен да вземе такова решение.

Мери притисна бебето с едната ръка, а с другата взе пистолета и го затъкна в колана на избелелите си дънки.

— Майко — каза тя и погледна Натали в лицето със студените и напрегнати очи на това твърдо и измъчено лице, — ние не живеем в един и същи свят. Никога не сме живели. Участвах в играта, докато можех да издържам. После разбрах — твоят свят ще ме смаже, ако не окажа съпротива. Просто ще ме смели, ще ме облече в сватбена рокля, ще ми даде диамантен пръстен, ще сложи от другата страна на масата някой тъп непознат и аз всеки ден ще трябва да гледам тази крещяща неправда, докато силите ме напуснат и повече няма да ме е грижа. Ще живея в богата къща в Ричмънд с ловни сцени по стените и единствената ми грижа ще е как да си намеря добра прислуга. Ще ми минава лениво през ума, че, е, трябваше май да хвърлим една атомна бомбичка във Виетнам и въобще нямаше да ми пука, че свинете пребиват от бой студенти по улиците, че Шибаната система дебелее и се храни с кръвта на необразованите маси. Твоят свят щеше да ме убие, майко! Разбираш ли?

— Всичко това са минали работи — отговори Натали. — Битките по улиците свършиха. Студентските бунтове, протестите… всичко това свърши. Защо не свършиш и ти?

Мери се усмихна слабо.

— Не е свършило. Хората просто са забравили. Ще ги накарам да си спомнят.

— Как? Като вършиш убийства?

— Аз съм войник. Войната още не е свършила. Никога няма да свърши.

Тя целуна Дръмър по челото, а майка й се сви, сякаш да се предпази от опасност.

— Той е част от следващото поколение. Той ще продължи борбата. Ще му разкажа как сме се борили за свобода и той ще разбере, че войната никога няма да свърши. — Тя се усмихна на бебето. — Сладкият ми, сладкият ми Дръмър!

През изминалите над двадесет години Натали Теръл бе мислила, че дъщеря й е неуравновесена личност. Сега истината обаче се наби в очите и — тя стоеше в стаята с една луда, гледайки я как храни бебето от бутилката. Нямаше начин да проникне в нея — Мери бе непробиваема, жител на друга планета на извратен патриотизъм и среднощни касапници. За първи път Натали се уплаши за живота си.

— Значи ги прати към вилата — каза Мери, без да вдига поглед от Дръмър. — Много майчински от твоя страна. Е, скоро ще видят, че не съм там. Свинете няма да са много любезни с теб, майко. Може и да опиташ камшика.

— Направих го, защото не исках да причинят болка на това дете и защото се надявах…

— Знам на какво си се надявала. Че можеш да ме стиснеш в юмрука си и да ме ваеш, както се опита да ваеш и Грант. Не, не, няма да позволя на никой да ме вае. Предполагам, че не мога да остана повече тук, нали?

— Ще те намерят, където и да отидеш.

— О, дотук добре се оправих.

Погледна майка си и видя, че тя се страхува. Това я въодушеви, но едновременно с това и много я натъжи.

— Ще взема един от пръстените ти.

— Какво?

— Един от пръстените ти. Искам оня с двата диаманта.

Натали поклати глава.

— Не разбирам какво…

— Свали пръстена и го остави на масата — каза Мери с променен, нетърпящ възражение глас, в който всички преструвки на разглезена дъщеря бяха изчезнали. — Направи го веднага!

Натали погледна пръстена. Струваше седем хиляди долара и й бе подарен от Едгар през 1965 година, на рождения й ден.

— Не — каза тя. — Няма.

— Ако ти не го свалиш, ще го сваля аз.

Брадичката на Натали се вирна като нос на боен кораб.

— Ами какво чакаш, давай!

Движенията на Мери бяха бързи — прихванала Дръмър в сгъвката на лявата си ръка, тя скочи върху Натали, преди тя да е успяла да се отдръпне. Ръката й сграбчи майчината. Последва жестоко дръпване, пръстът замалко не излезе от ставата, кратка болка, малко обелена кожа и пръстена го нямаше.

— Проклета да си! — изкрещя Натали, вдигна дясната си ръка и зашлеви Мери Терър през лицето.

Мери се усмихна с отпечатани по бузата пръсти.

— И аз те обичам, майко! — каза тя и постави пръстена с двата диаманта в джоба си. — Би ли подържала малко детето ми?

Тя подаде Дръмър на Натали, после се отправи с твърди крачки към кабинета, хвана телефонния кабел и го изтръгна от розетката. Запокити телефона в стената и го разби на парчета, а майка й стоеше със сълзи в очите и дете в ръцете. Мери мина покрай нея и отново й се усмихна, запътена към вратата. Извади пистолета и заби един куршум в предната лява гума, вторият отиде в задната дясна. Влезе обратно в къщата и внесе със себе си мириса на барут. Когато преди малко ходиха до колата, за да вземат храна на бебето, Мери бе накарала майка си да остане достатъчно надалеч, за да не види, че това е фургон, а не кола, както тя бе казала, нито пък да види цвета й. Беше за нейно добро — щом се върне в цивилизацията, веднага ще запее като славейче на свинете. Мери взе Дръмър от треперещите ръце на майка си и я погледна в удълженото и пребледняло лице.

— Ще си стоиш ли в къщата или ще трябва да ти свалям обувките?

— Какво ще правиш? Да ми ги изтръгнеш от краката ли искаш?

— Да — каза Мери и майка й повярва.

Натали седна на един стол в кабинета и се заслуша в свистенето на въздуха, изтичащ от гумите на кадилака. Мери изстиска последните капки от бутилката в устата на бебето, после го сложи на рамото си и го потупа леко по гърба, за да го накара да се оригне.

— По-ниско — каза спокойно Натали и ръката на Мери започна да тупка малко по-надолу. След няколко секунди Дръмър направи каквото го молеха.

— Не бих се опитвала да стигна до горското в тая тъмница, ако бях на твое място — посъветва я Мери. — Ще си счупиш някой глезен. Бих почакала слънцето да изгрее.

— Благодаря за грижите.

Мери залюля Дръмър — движението успокояваше и нея, и бебето.

— Нека не се разделяме като врагове. Става ли?

— На теб всеки ти е враг — каза Натали. — Ти мразиш всичко и всички, не е ли така?

— Мразя това, което ме убива телом и духом. — Мери се помъчи да измисли още нещо, въпреки че бе време вече да се маха. — Благодаря ти, че ми помогна с Дръмър. Съжалявам, съжалявам, че се наложи да ти взема пръстена, но ще ми трябват малко пари.

— Да. Пищовите и куршумите са скъпи, нали?

— Бензинът също. Пътят до Канада е дълъг.

Ето едно парче за храна на свинете, помисли си тя. Може да я поотпуснат малко, кой знае.

— Кажи на татко, че съм питала за него, моля те.

Тя се извърна, готова да тръгне към задния вход, откъдето бе дошла и където винаги оставяха ключа в горната част на касата на вратата. Поколеба се. Искаше да каже още нещо.

— Трябва да се гордееш с мен, майко — никога не съм предала това, в което вярвам. Никога не съм спирала да вярвам. Все пак ще ми се зачете, нали?

— Чудесна епитафия за гроба ти — каза Натали.

— Сбогом, майко.

И изчезна.

Натали чу изскърцването на задната врата. Чу приглушеното й затваряне. Остана на мястото си със скръстени ръце, сякаш очакваше да поднесат супата на някой официален обяд. Минаха може би пет минути. После от гърлото на жената се изтръгна хрип, тя наведе лице и заплака. Сълзите се стичаха по бузите и падаха по ръцете й, проблясвайки като фалшиви диаманти.

Мери Терър, седнала зад волана на фургона, сложила сгушения и затоплен Дръмър на пода отдясно, видя в огледалото последните светлини на къщата, преди да изчезнат съвсем зад изсъхналите клони на дърветата. Чувстваше се отмаляла — майка й винаги знаеше как да я изцеди. Нямаше значение. Нищо друго няма значение, освен да бъде при плачещата дама в два часа следобед на 18-и и да предаде Дръмър на новия му баща. Представяше си как лъчезарно ще й се усмихне Лорд Джак.

Днес бе понеделник, пети. Имаше тринайсет дни. Достатъчно време да намери някой евтин мотел извън магистралата, да се покрие за известно време и да направи някои промени. Трябваше да души въздуха и да внимава свинете да не дойдат. Трябваше да изчезне за известно време и да остави нещата да се поуталожат. Наведе се и каза на спящия Дръмър:

— Мама те обича. Мама обича сладкото си бебче! То е моичко, не знае ли то? Да-а, да. Мое завинаги и вовеки веков.

Мери се усмихна в зелената светлина, струяща от таблото. Фургонът се килна встрани почти като люлка. Майката и бебето бяха в мирни отношения. Засега.

IV. Къде се събират създанията

1. Парчета

На четиринайсетия ден от февруари се случиха две неща — един пътнически самолет на TWA, с 246 пътници на борда, експлодира над Токио, Япония, а в Ла Крос, Уисконсин, някакъв пропаднал тип с автомат АК-47 откри огън в един търговски център, убивайки трима и ранявайки петима, преди да се скрие в Джей Си Пенес. Двете новини заедно забиха последния гвоздей върху шестващата из медиите драма, наречена Мери Терър, отреждайки й онова място в новините и вестниците, което е познато като „девета глуха“, т.е. умряла история.

Започваше петнадесетият ден. Лора Клейборн се събуди някъде около десет, след още една неспокойна нощ. Полежа в леглото, опитвайки се да се ориентира — понякога й се струваше, че е будна, когато всъщност сънуваше. Това беше от хапчетата за сън. Всичко бе така объркващо и несигурно, смесица от действителност и илюзия. Тя събра сили да посрещне още един ден — страхотно усилие, — стана от леглото и надникна през прозорците. Слънцето грееше, небето бе синьо. Навън бе ветровито и изглеждаше студено. Нямаше ги, разбира се, вече репортерите. Ден след ден бяха се измъквали. Пресконференциите, организирани от ФБР, които в действителност бяха само опити да се задържи интересът на медиите, бяха престанали да бъдат примамка за репортерите. Бяха ги прекратили. Нямаше никакви новини. Мери Терър бе изчезнала, а с нея — и Дейвид.

Лора отиде в банята. Не се погледна в огледалото, защото знаеше, че гледката ще е ужасна. През тези дванадесет дни, откакто откраднаха Дейвид, й се стори, че е остаряла с десет години. Ставите й пукаха като на стара жена и непрестанно имаше главоболие. Стрес, бе й казал докторът. Напълно разбираемо за такава ситуация. Виждате ли това розово хапче? Взимайте по една половинка от него два пъти дневно и ми се обадете, ако имате нужда от мен. Лора наплиска лицето си със студена вода. Клепачите й бяха подпухнали, а тялото — подуто и отпуснато. Усети топла влага между краката си и докосна болното място. По пръстите й полепна водниста червеникава течност. Шевовете пак се бяха разхлабили — нищо не можеше да укрепи тялото й, откакто детето й го нямаше.

Неизвестността бе нещото, което я съсипваше. Мъртъв ли бе Дейвид? Убит и хвърлен в някоя крайпътна канавка? Или го е продала на черния пазар за пари? Или възнамеряваше да го използва като тотем в някой култов обред? ФБР и Касъл обмислиха всички тия въпроси, но отговор нямаше.

Понякога внезапно я обхващаше необходимост да плаче и тогава я принуждаваха да си легне. Усети как идва и сега, даже се усилва. Вкопчи се в мивката с наведена напред глава. През мислите й бързо се мярна телцето на Дейвид, захвърлено в канавката.

— Не! — каза тя и първите сълзи опариха очите й. — Не, по дяволите, не!

Тя го превъзмогна с разтреперано тяло и така стиснати зъби, че челюстите я заболяха. Бурята на непоносимата мъка отмина, но остана да трепти и да шуми на хоризонта.

Лора излезе от банята, мина през разхвърляната спалня и през кабинета, отиде в кухнята. Краката й бяха студени. Най-напред, както обикновено, спря пред телефонния секретар. Никакви съобщения. Отвори хладилника и почна да пие портокалов сок направо от кутията. Взе всичките витамини, които докторът й бе предписал, и почна да ги гълта един след друг, а от някои хапчета и кон би се задавил. После застана в средата на кухнята, примигна срещу слънцето и се опита да реши какво да бъде — овесени ядки или ръжен крекер.

Я по-добре първо да се обади на Касъл. Секретарката му, на която отначало мед й капеше от устата, а сега бе кратка и кисела като лимон, отвръщайки на многократните обаждания на Лора, отговори, че Касъл го няма и преди три часа няма да се върне. Не, никакъв напредък. Да, най-напред вас ще уведомим. Лора затвори.

Струваше, й се ужасно трудно да реши — овесени ядки или ръжен крекер.

Накрая хапна житен крекер. Яде права, разля мляко по пода и малко остана пак да заплаче, но си спомни старата поговорка[1] и се сдържа. Изтри капките мляко с крак.

Родителите й си бяха отишли предната сутрин. Това бе началото, разбра Лора, на студена война между нея и майка й. Два дни преди това майката на Дъг си бе заминала за Орландо. Дъг се бе върнал на работа. Някой трябва да се грижи за прехраната, каза й той. И без това няма полза от седене на едно място, нали?

Снощи Дъг бе казал нещо, което доведе Лора до ярост. Той я погледна, сложил „Уолстрийт Джърнъл“ до себе си на дивана, и каза:

— Ако Дейвид е мъртъв, това няма да е краят на света.

Тази забележка я бе прерязала като нагорещен бръснач.

— Ти мислиш, че е мъртъв? — попита го тя с див глас. — Това ли си мислиш?

— Не казвам, че е мъртъв. Просто казвам, че каквото и да се случи, животът си върви.

— Боже мой! Боже мой! — Лора вдигна ръка до устата си, а сърцето й се преобърна от ужас. — Ти наистина мислиш, че той е мъртъв, нали? О, Исусе, да, така е!

Дъг се втренчи в нея с тежък поглед и Лора видя истината в очите му. Последвалата буря бе изхвърлила Дъг от къщата й. Мерцедесът бе потънал в нощта. Лора набра номера на Ч. Дженсън. Когато се обади някаква жена, Лора й каза горчиво:

— Той идва. Имаш го и се надявам да се радваш на това, което получаваш.

Бе затворила, но не с трясък, както искаше. Дъг не си струваше усилието. По някое време преди полунощ бе открила, че седи на леглото, режейки с ножицата сватбената им снимка. Докато седеше така с парчетата спомени в скута, мина й през ум, че май почва да губи разсъдъка си. После бе събрала парчетата в малка купчинка върху дрешника, бе взела две приспивателни хапчета и се бе опитала да почине малко.

Какво да прави? Какво да прави? Не беше още готова за работа. Представяше си как се опитва да отрази някое социално събитие и сервира някой припадък на околните. Зареди кафеварката и се защура из кухнята, оправяйки неща, които вече бяха оправени. Минавайки край телефона, тя си помисли дали да не се обади пак на Нийл Касъл. Може би има нещо ново. Вдигна слушалката, остави я, пак я вдигна и най-накрая я остави нерешително.

Оправи кабинета, помисли си тя. Да, той наистина има нужда от оправяне.

Лора влезе и прекара няколко минути в преглеждане на списанията в кошничката, където ги събираха. Избираше тези броеве, които носеха дата отпреди два или три месеца, и ги подреждаше в купчинка, за да ги изхвърли на боклука. Не, не, този брой нека остане — в него има статия за кърменето. Този също нека остане — в него пък се описва как бебетата реагират на музика. От списанията тя се премести на библиотеката и започна да подрежда томовете така, че гърбовете им да са на една линия. Почуди се как да подреди по-големите по формат томове. И тогава заглавието на следващия том накара ръката й да спре прецизното подреждане.

Заглавието бе „Изгори тази книга“.

Лора свали книгата от лавицата. Марк Трегс, непоправимият хипи. Нямаше авторска снимка. „Маунтинтоп Прес“, Чатануга, Тенеси. Пощенска кутия. Тя прелисти книгата, търсейки пасажа, където Трегс описваше Уедър Ъндърграунд и Сторм Фронт. Намери го на страница 72:

Поколението на Свободната любов, кървящо от хилядите рани, нанесени от военизираната антикултура, можеше да изчезне още на 1 юли 1972 г., когато полицията в Линдън, Ню Джърси, устрои засада на терористите от Сторм Фронт в една къща в предградията. В последвалата престрелка загинаха четирима от тях, един бе заловен жив, но ранен, а други четирима успяха да избягат, включително и водачът им — Лорд Джак Гардинър. Свинете се скъсаха да търсят, но не откриха нищо. Някои казват, че Канада, тази Мека за бегълците, ги е приютила в горите си. Можете и днес да ги чуете, ако насочите ухото си, накъдето трябва — те все още са там някъде. Може би все още ближат рани като остарели мечки в някоя пещера. Може би все още стоят скупчени около тамяна и свещите, мърморейки неразбираеми слова и несбъднати мечти и отмятайки посивели вече дълги коси, отново и отново търсят утеха в тревата и киселината[2]. Познавах една от Сторм Фронт, много отдавна, още преди пламъците да унищожат цветните лехи. Беше чудесно хлапе от Сидър Фолс, Айова. Фермерска дъщеря, представяте ли си? На нея аз изпратих послание: Пази вярата си и обичай тези, които са с теб.

Погледът на Лора се върна назад. Познавах една от Сторм Фронт. Но не Мери Теръл. Тя е родена в Ричмънд. Коя тогава?

Някоя, която може да помогне на ФБР да намери детето й?

Лора отнесе книгата до телефона. Набра номера на Касъл с такава бързина, че го обърка и се наложи отново да набере. Секретарката му, кучка с кучка, отговори на второто позвъняване. Не, госпожо Клейборн, господин Касъл още го няма. Казах ви вече, че преди три часа няма да се върне. Не, съжалявам, но не е оставил телефон, където можете да го откриете. Госпожо Клейборн, не помагате на нищо и на никого, като продължавате да звъните. Аз ужасно съжалявам, че сте изпаднали в такава ситуация, но ние правим всичко възможно…

Дрънканици. Лора затвори.

Закрачи из кухнята с лудо биещо сърце. На кого да каже за това? Кой може да й помогне? Пак спря пред телефона и този път набра „Телефонни справки“ в Чатануга.

В централата нямаха номера на „Маунтинтоп Прес“. Имаха двама Трегс — Филип и М. К. Тя надраска номера на едно листче и го набра с треперещ стомах.

Четири позвънявания.

— Ало? — Някаква жена.

— Марк Трегс, моля?

— Марк е на работа. Искате ли да му предам нещо?

Лора преглътна с пресъхнало гърло.

— Ами… това… същият Марк Трегс ли е, който написа книгата?

Пауза. После едно предпазливо:

— Да.

Слава богу, помисли си тя. Ръката й се бе впила в слушалката.

— Вие неговата съпруга ли сте?

— Кой се обажда, моля?

— Името ми е Лора Клейборн. Обаждам се от Атланта. Имате ли някой номер, на който да се свържа с господин Трегс?

Пак пауза.

— Не, съжалявам.

— Моля ви! — изстреля тя твърде бързо, неспособна да сдържа емоциите си. — Трябва да говоря с него! Моля ви, кажете ми как да го намеря!

— Няма телефон — каза жената. — Лора Клейборн? Звучи ми познато. Приятелка ли сте на Марк?

— Никога не съм го виждала, но е от жизненоважно значение да го намеря. Моля ви! Не можете ли да ми помогнете?

— Ще си бъде вкъщи след пет часа. Какво да му предам?

До пет часа имаше цяла вечност. Отчаяна, Лора каза:

— Много ви благодаря! — И този път тресна слушалката.

Остана известно време така, стиснала лицето си в шепи, чудейки се какво да прави. Картината с Дейвид в канавката отново се натрапи в съзнанието й, но тя се отърси от нея, преди да се е загнездила там.

Чатануга беше на около два часа път с кола, на северозапад от Атланта по шосе I-75. Лора погледна часовника. Ако тръгне сега, ще е там някъде около един. Познавах една от Сторм Фронт. Марк Трегс сигурно знае повече за Сторм Фронт, отколкото е писал в книгата. Два часа път с кола. Тя можеше да стигне и за четиридесет и пет минути.

Лора отиде в спалнята, обу чифт дънки, които прилепнаха плътно около все още подпухналата от бременността плът, надяна една бяла блуза и бежов плетен пуловер. Мина й през ума, че може да се наложи да остане да преспи там. Започна да пълни един куфар — още един чифт дънки, ален пуловер, повечко бельо и чорапи. Взе си пастата и четката за зъби, реши да вземе шампоана и сешоара. Пари, помисли си тя. Трябва да мина през банката и да осребря някой чек. Да си взема кредитните карти — Виза, Мастър Кард и Америкън Експрес. Трябва да напълня резервоара на БМВ-то. Да оставя бележка на Дъг — не, остави. Трябва да проверя и гумите. Никак няма да е добре за сама жена да стои по пътищата със спукана гума в тия трудни времена.

Вече й бе станало ясно, че насилието може да се стовари върху човек отвсякъде без предупреждение, оставяйки трагедии и разруха подир себе си. Отиде до дрешника, отвори горното чекмедже и повдигна пуловерите на Дъг. Взе автоматичния пистолет, взе и кутия патрони. Да вървят по дяволите уроците по стрелба — ако се наложи да го употреби, бързо ще се научи.

Лора се среса набързо, насилвайки се да се погледне в огледалото. Очите й имаха гланцов блясък — от възбуда или лудост — от кое, не можа да определи. Но в едно нещо бе сигурна — чакането на едно място, ден след ден, да й съобщят нещо за детето й със сигурност щеше да я накара да откачи. Марк Трегс можеше и нищо да не знае за Сторм Фронт. Можеше и никаква полезна за нея информация да няма. Това нямаше значение — тя ще го намери и нищо на света не е в състояние да я спре.

Обу си черните „Рийбок“ и хвърли пистолета в куфара заедно с четката за коса. Купчинката с нарязаната снимка привлече вниманието й. Тя я смете с ръка в кошчето за боклук. После вдигна куфара, взе тъмния си шлифер и се отправи към гаража. Двигателят на БМВ-то изръмжа гърлено.

Лора се отдалечи от къщата на „Муър Мил Роуд“, без да се обръща назад.

[1] Не плачи над разлятото мляко. — Б.пр. ↑

[2] ЛСД. — Б.пр. ↑

2. Свирачът

Чатануга е град, в който сякаш времето е спряло — като ръждясал джобен часовник от времето на дядо ви. Широката река Тенеси лъкатуши около нея, междущатски пътища пробождат сърцето й, железопътни линии съединяват складове и фабрики с други места, но реката, пътищата и линиите минават и заминават през Чатануга, а тя остава натъжена като поовехтяла дама, очакваща своя отдавна умрял и погребан кавалер. Извръща лице от новото и модерното и се взира в нещо отдавна отминало, което никога няма да се върне.

Над Чатануга се издига огромната маса на планината Лукаут — наследството на дамата от покойния й кавалер. Точно тази планина видя Лора още преди да е видяла града. Видът й — отначало бледоморава сянка на хоризонта — накара Лора да настъпи газта на БМВ-то по-здраво. В един часа и осемнайсет минути тя се отклони от междущатското шосе и пое по „Джърмънтаун Роуд“, намери един уличен телефон с указател и го прелисти. М. К. Трегс — „Хилърд стрийт“ 904. От една бензиностанция си купи карта на града, намери „Хилърд стрийт“ и накара бензинджията да й обясни най-краткия път до нея. После пак тръгна в следобедния слънчев ден й подкара към североизточния край на Чатануга.

Номер 904 се оказа малка дървена къща, сгушена между посестримите си наоколо — от другата страна на улицата имаше търговски център. Беше боядисана в бледосиньо, ливадката отпред беше с размерите на пощенска марка и бе превърната в алпинеум, а през него минаваше алея, покрита с речни камъчета. Пощенската кутия бе от ония пластмасови работи с червени птички по тях. От клона на едно дърво висеше вързана с въже автомобилна гума, а на алеята пред гаража бе спряно бяло „Юго“ с ръждиви петна по него.

Лора спря колата пред къщата и излезе. Хладният ветрец разроши косата й, карайки висящите от горния праг на входната врата дрънкалки да звънкат и дрънкат.

От съседната врата яростно залая куче. Голямо кафяво куче зад верижна ограда, отбеляза Лора. Тя се качи на площадката и натисна звънеца, оградена от дрънкалките.

Вътрешната врата се отвори, но външната мрежеста врата остана затворена. Една добре сложена дребна жена със сплетена коса предпазливо надникна навън.

— С какво мога да ви бъда полезна?

— Аз съм Лора Клейборн. Обадих се от Атланта.

Жената само я гледаше.

— Обадих ви се към единадесет часа — продължи Лора. — Дойдох да разговарям с мъжа ви.

— Вие сте… дамата, която позвъни? Идвате от Атланта? — Тя примигна, неспособна да съобрази за какво става дума.

— Точно така. Не мога да ви опиша колко важно е да разговарям с мъжа ви.

— Сетих се коя сте — кимна жената. — Вие сте онази, чието дете откраднаха. С Марк си говорихме за това. Знаех си, че съм чувала името ви някъде.

Лора стоеше и чакаше. После жената каза:

— О! Влезте.

Тя отключи мрежестата врата, отвори я широко и пусна Лора да влезе.

Като студентка Лора бе влизала в много студентски бърлоги и хипи апартаменти. Собственият й апартамент даже беше доста „хипизиран“, поне доколкото го разбираха тогава студентите от Университета в Джорджия.

Къщата, в която влезе, веднага я върна в ония години. Бе пълна с евтини мебели — сандъци служеха за библиотеки и фонотеки, на пода имаше голям оранжев шезлонг с платно от чувал и върху него две големи букви — ЮТ[1], както и бежов диван, чийто вид подсказваше, че се използва от доста години насам. Тук-там се виждаха вази с изсъхнали цветя, а по стените висяха истински оригинални плакати на Маккой — на единия бяха изписани зодиакалните знаци, а другият изобразяваше тримачтов кораб на фона на пълна луна. На една дървена гравюра бе написано: „ДА БЪДЕ“. Лора бе сигурна, че подушва миризма на тамян и готвена леща. На една етажерка бяха поставени дебели полуизгорели свещи от тия със засукани фигури и шарени лентички, а до тях имаше разхвърляни книги, които включваха автори като Халил Джибран и Род Маккюън. В дъното на коридора видя постер, на който бе написано:

Войната не е здравословна за деца и други живи същества.

Чувството за завръщане в миналото у Лора щеше да е пълно, ако по пода не се търкаляха няколко робота и на телевизора не бе поставено едно Нинтендо[2]. Жената със сплетената коса събра роботите.

— Деца — каза тя с широка усмивка. — Разхвърлят навсякъде, нали знаете.

Лора видя, че на сандъка, пълен с плочи в разръфани опаковки, бе облегната кукла Барби, облечена в блестяща бяла рокля.

— Две деца ли имате?

— Точно. Марк Младши е на десет, а Бека тъкмо навърши осем. Съжалявам, че е така разхвърляно. Понякога сутрин, като тръгнат за училище, след тях все едно че е минал тайфун. Искате ли малко чай? Току-що запарих малко „Ред Зингър“.

Лора от години не бе вкусвала „Ред Зингър“.

— Би било чудесно — каза тя и я последва в малката кухня.

Целият хладилник бе облепен с ярко оцветени знаци ма мира. Имаше и рисунки с цветни моливи на децата. На едната бе написано: Обичам те, мамче.

Лора бързо отмести поглед от нея, защото в гърлото й започна да се надига буца.

— Казвам се Роуз — каза жената. — Приятно ми е да се запознаем.

Протегна ръка и Лора я стисна. После започна да приготвя чаши, чинийки и накрая наля чай от кафява глинена кана.

— Имаме сурова захар — каза тя и Лора я увери, че всичко е наред.

Докато Роуз наливаше чая, Лора видя, че жената е обута в сандали с капси — също хипи атрибути. Бе облечена в избелели дънки с кръпки и широк морскозелен пуловер с протрити лакти. Беше малко над пет фута висока и се движеше с бързи, пърхащи движения, свойствени за дребните хора. В косата й се виждаха тук-там бели косъмчета. Жената имаше привлекателно и открито лице с лунички около носа и бузите, но бръчките около устата и в ъгълчетата на очите говореха за тежък живот.

— Заповядайте — каза Роуз, подавайки й груба глинена чаша с изрисувано на нея дългобрадо лице. — Искате ли лимон?

— Не, благодаря.

Тя отпи от чая. Много малко неща се променяха на тоя свят и едно от тях бе „Ред Зингър“.

Стояха във всекидневната, заобиколени от реликвите на отдавна отминали времена. Оглеждайки всичко това, на Лора й се стори, че чува гласа на Боб Дилън да пее „Чуй вятъра“. Усети, че Роуз я наблюдава, очаквайки я с нетърпение да заговори, и Лора започна:

— Прочетох книгата на мъжа ви.

— Коя точно? Написал е три.

— „Изгори тази книга“.

— О, да. Тя е най-продавана. Почти четиристотин екземпляра.

— Рецензирах я за „Конститюшън“.

Рецензията обаче не бе отпечатана.

— Интересна книжка — добави Лора.

— Имаме си собствено издателство — каза Роуз. — „Маунтинтоп Прес“.

Тя се усмихна и вдигна рамене.

— Е, само една печатарска машина и някои други работи в мазето, но… Повече продаваме само по поръчки, за библиотеките по колежите. Но нали така е започнал и Бенджамин Франклин?

Лора се наведе напред.

— Роуз, трябва да говоря с мъжа ви. Знаете какво ми се случи, нали?

Роуз кимна.

— Разбрахме от новините и го прочетохме по вестниците. Направо се шашнахме. Но вие не изглеждате като на снимката си.

— Откраднаха ми детето — каза Лора, възпирайки сълзите с огромно усилие на волята. — Беше на два дни. Името му е Дейвид и аз… аз ужасно искам да имам дете.

Внимавай, каза си тя. Очите й започнаха да парят.

— Знаете кой ми отне детето, нали?

— Да. Мери Терър. Мислехме, че е умряла.

— Мери Терър — повтори Лора с поглед, прикован към лицето на Роуз. — ФБР я издирва. Но не могат да я намерят. Минаха дванайсет дни, откак тя изчезна със сина ми. Знаете ли колко дълги могат да бъдат тези дванайсет дни?

Роуз не отговори. Тя гледаше встрани, защото втренченият поглед на Лора я изнервяше.

— Всеки божи ден се точи толкова дълго, че сякаш няма край — продължи Лора. — Почваш да си мислиш, че времето е спряло. А през нощта, когато всичко е тихо и спокойно, чуваш и ударите на собственото си сърце… през нощта е най-зле. Детската ми стая е празна, защото Мери Теръл открадна сина ми. Прочетох книгата на мъжа ви, видях, че в нея пише за Сторм Фронт. Той познава някой, който е бил член на Сторм Фронт, нали?

— Но това беше много отдавна.

— Разбирам. Но каквото и да ми каже, би могло да помогне на ФБР, Роуз. Каквото и да е. Те и без това буксуват на място. Не мога безкрайно да стоя и да чакам да ми се обадят по телефона, за да ми кажат дали моят Дейвид е жив или мъртъв. Можете ли да ме разберете?

Роуз изпусна дълга въздишка и кимна с наведена глава.

— Да. Когато чухме новината, имахме дълъг разговор. Говорехме си за това как бихме се почувствали ние, ако някой откраднеше Марк Младши или Бека. Едно е сигурно — ще се поболеем. — Тя вдигна глава. — Марк наистина познаваше една жена от Сторм Фронт. Но не познаваше Мери Терър. Не знае нищо, което би ви помогнало да си върнете сина.

— Но защо сте толкова сигурна? Може съпругът ви да знае нещо и да мисли, че то е маловажно, а всъщност да се окаже, че има неоценима стойност. Мисля, че не е необходимо да ви казвам колко съм отчаяна. Вие сте майка! Знаете какво чувствам. — Тя видя, че Роуз се намръщи и бръчките й се очертаха. — Моля ви! Трябва да говоря с мъжа ви и да му задам някои въпроси. Няма да му отнемам много от времето. Ще ми кажете ли къде мога да го открия?

Лора хапеше долната си устна. Роуз разклати чая в чашата си и накрая каза:

— Да. Окей. Има телефонен номер, но не ви го дадох, защото никой не обича да става и да дири пазачите, когато ги търсят по телефона. Искам да кажа — мястото е доста голямо.

— Къде работи съпругът ви?

Роуз й каза къде и как се стига дотам. Лора изпи чая си, каза „благодаря“ и излезе. На вратата Роуз и пожела мир в душата, а дрънкалките тихо звъннаха в студения ветрец.

Рок Сити е кацнал на върха на планината Лукаут. Не бе предградие на Чатануга, а нещо като туристическа атракция с алеи, виещи се между огладените от вятъра канари, с водопада, хвърлящ се стремглаво надолу от висока скала, и скални градини с пейки за уморените. По паркинга и по входната порта имаше табели с нарисувани по тях брадати горски духове. В такъв студен ден, макар и слънчев, паркът бе почти пуст. Лора плати в една постройка, където се продаваха индиански наконечници за стрели и конфедератски шапки, а служителят й каза, че Марк Трегс сигурно в момента мете алеята към Люлеещия се мост. Тя тръгна по посочената алея, заобикаляща, а понякога даже минаваща точно през центъра на огромни скали — оголения скелет на планината Лукаут. С лекота мина през една цепнатина, наречена Цедката на дебелака, и разбра, че отслабва след бременността. Алеята я изведе отново на слънце, извън леденостудените сенки на камъните и накрая пред себе си тя видя Люлеещия се мост. Да, но на пътеката не се виждаше никакъв човек. Мина по моста — той наистина се разскърца и разлюля, а на шейсет фута под него от дълбоката клисура се зъбеха остри скали. Лора продължи по пътеката, пъхнала ръце дълбоко в джобовете на шлифера. Никой не се виждаше наоколо. Но едно нещо се набиваше в окото — алеите бяха безупречно чисти. После тя излезе от един завой и го чу — високите и чисти като птича песен нотки на свирка.

Тръгна по звука. Повървя още малко и го видя. Той седеше със скръстени крака на скалата, облегнал долу греблото и метлата, и свиреше със свирката, зареял поглед в красивата панорама пред себе си — борови гори под синьо небе.

— Господин Трегс? — каза Лора, застанала в основата на скалата.

Той продължи да свири. Музиката бе бавна, нежна и някак си тъжна. С такава свирка, помисли си Лора, свирят клоуните по цирковете с нарисувани по бузите сълзи.

— Господин Трегс? — повтори тя малко по-силно.

Музиката спря. Марк Трегс свали свирката от устата си и погледна надолу към Лора. Имаше дълга тъмнокестенява брада с бели косъмчета в нея, дълга до раменете коса и синя бейзболна шапка на главата. Изпод дебели вежди, през стъклата на бабешки очила в телени рамки към Лора се отправиха блестящи кафяви очи.

— Да?

— Името ми е Лора Клейборн. Дойдох от Атланта специално заради вас.

Марк Трегс присви очи, сякаш се мъчи да я докара на фокус, и каза:

— Не мисля… че ви позна…

— Лора Клейборн — повтори тя. — Мери Теръл открадна детето ми преди дванайсет дни.

Той отвори уста, но не каза нищо.

— Прочетох „Изгори тази книга“ — продължи тя. — В нея пишете за Сторм Фронт. Пишете, че познавате един, който членувал в тази група. Дойдох да ви помоля…

— О! — каза той с момчешки глас, някак си неподходящ на побелелите му коси. — О, уау!

— … за помощ — довърши Лора.

— Видях ви по телевизията! С моята бабка те видяхме по телевизията! Даже снощи си говорихме за вас!

Той се смъкна от скалата с тренирана лекота. Бе облечен в кафява униформа и яке — на единия му джоб с червени букви бе написано „Рок Сити“, а на другия — Марк. Бе някъде около шест и три висок, черен като арапин, с лице, обрасло цялото в брада, рошави вежди и огромни очи зад очилата.

— Човече, ама каква изненада! Кълна ви се, говорихме си за вас!

— Видяхме се с Роуз. Тя ми обясни къде да ви намеря.

Чашата, сети се тя. Лицето върху чашата бе неговото.

— Вие сте ходили вкъщи? Уау!

— Господин Трегс, чуйте ме. Имам нужда от помощта ви. Познавали сте член на групата Сторм Фронт. Така ли е?

Момчешката му усмивка почна да се стопява. Той примигна няколко пъти, връщайки равновесието си.

— О! — каза той. — Значи затова сте тук?

— Да. Прочетох последната ви книга.

— Книгата ми. Така — кимна и пъхна свирката в задния си джоб. — Вижте… извинете, но имам работа. — Взе метлата и греблото и продължи: — Не мога да стоя дълго на едно място. Почват да се сърдят.

Лора го последва.

— Само за минутка! Не чухте ли какво ви казах! — Тя протегна ръка, хвана го за рамото и спря непохватната му дълга крачка.

— Не мога да ви помогна — каза той безизразно. — Съжалявам.

И пак разпери пергела си.

Лора подтичваше до него и в гърдите й започна да се надига гняв, обагряйки страните й в червено.

— Господин Трегс! Почакайте, моля ви! Само за минутка!

Той продължи с ускорена крачка.

— Чакайте! Изслушайте ме поне!

Крачката стана даже по-бърза.

— Казах почакайте, по дяволите! — извика Лора, хвана Марк Трегс за лявата ръка, завъртя го с всичка сила и залепи гърба му на една гладка канара. Той изхъмка тихо, а греблото и метлата паднаха от ръцете му. Очите му се разшириха като на бухал и в тях премина страх.

— Моля ви — каза той. — Не понасям насилие.

— Нито пък аз! Но кълна се в Бога, синът ми е отвлечен от убийца и вие ще ми кажете всичко, което искам да знам. — Тя го разтърси. — Загряваш ли сега?

Той не отговори. После се чу тихо:

— Да, загрявам.

— Добре. — Лора го пусна, но му препречи пътя да не избяга. — Ти си познавал някой от Сторм Фронт. Кой е той?

Трегс се огледа.

— О, я стига! Къде се крият свинете? Ти ги докара, нали?

— Няма никаква полиция. Сама съм.

— Е, и без това няма значение. — Трегс вдигна рамене. — Не ме интересува, ако ще и цялата да си омотана с жици. И така, няколко месеца бяхме в една комуна с Беделия Морс. Диди за приятели. Е, и какво? Нямал съм вземане-даване със Сторм Фронт, така че натъпчи това в една лула и я дай на свинете да я изпушат, та дано го проумеят.

— Какво се е случило с Беделия Морс? Да не е убита в престрелката в Ню Джърси?

— Не, измъкнала се е. Слушай, това е всичко, което знам. През шейсет и девета Диди и още осем души бяхме в една комуна — това беше, преди да влезе в Сторм Фронт. Бяхме в Южна Каролина и след около четири месеца се пръснахме, защото ни писна от тормоза на местните свине. Край на историята.

— Не се ли познавахте от Бъркли?

— Хм. Тя не е ходила в Бъркли. Лепна се за Сторм Фронт, като отиде в Ню Йорк. Слушай, повече нищо не знам за нея, окей?

— И оттогава не си чул нищо за нея?

— Няма начин. — Той наведе дългото си тяло и взе метлата и греблото. — Изду ли здраво апаратурата, та свинете да го чуят ясно и силно? А ти чети по устните — няма начин.

— А какво ще кажеш за Мери Теръл? Можеш ли нещо да ми кажеш за нея?

— Да. — Той свали очилата си, извади от джоба си кърпичка и почисти стъклата. — Но ти вече го знаеш. Тя е луда. Няма да се предаде на свинете. Ще трябва да я убият.

— И ще убие и сина ми. Това ли искаш да кажеш?

— Не казах това. — Трегс си сложи очилата. — Вижте, госпожо Клейборн, съжалявам много за това. Наистина съжалявам. Но не знам нищо повече за Сторм Фронт, което свинете… искам да кажа, полицията и ФБР, да не знаят. Съжалявам, че сте били целия този път, но не мога да ви помогна.

За миг на Лора й се стори, че ще припадне. Толкова надежди бе градила — за какво — и тя не знаеше, — а попадна в задънена улица.

— Не изглеждате добре — каза Трегс. — Искате ли да седнете?

Тя кимна, той я хвана за ръката и я заведе до една пейка.

— Искате ли кока-кола? Ще отида да ви взема.

Лора поклати глава, борейки се с повдигането. Сети се, че ако повърне, Трегс ще трябва да го почиства. Струваше си да го направи, макар и така, на инат. Но не го направи. Вместо това, подложи лице на студения ветрец и усети как студената пот почва да съхне по лея. Каза с пресипнал глас:

— Друго нищо ли няма? Имате ли някаква представа къде би могла да бъде Мери Теръл?

— Не. И Диди не знам къде е. Доста отдавна беше.

Седна на пейката до нея и протегна дългите си крака напред. Имаше червени маратонки „Адидас“, със звездички по тях.

— Та комуната де замислено каза той. — Човече, това сякаш беше част от някакъв друг свят. Е, наистина беше друг, нали? — Той примижа на слънцето и се загледа в един сокол, кръжащ над планината. — Отдавна отминал. Живеехме си чудесно — в малка фермичка, имахме си няколко крави и малко кокошки. Никого не безпокояхме. Всичко, което искахме, бе да постигнем нирвана[3]. Знаете ли какво ни лепнаха свинете?

Почака Лора да поклати глава и продължи:

— Нямали сме разрешение за търговия. Разбирате ли, Диди правеше разни работи. Разбираше от грънчарство и продаваше изработеното в града. Справяше се доста добре, после бам — нямаш разрешение. Човече, не мога да си обясня как още не са се свършили дърветата с всичката тая хартия, дето се давим. Искам да кажа — как още имаме гори, като през цялото време бълваме хартия от незапомнени времена. А като си помислите, че има и мебели от дърво, къщи от дърво и какво ли още не от дърво! Как така имаме още гори? — мушна я той с острия си лакът. — А?

— Не знам. Може би трябва да напишете книга за това.

— Да. Може би ще напиша — каза той. — Да, но пак ще ми трябва хартия, нали? Виждате ли? Омагьосан кръг.

Поседяха малко в мълчание. Студеният вятър се усили и Лора чу как соколът изпищя. Марк Трегс се изправи.

— Трябва да видите и другите места на Рок Сити, така и така сте тук. Чудесен е. Спокоен и тих през това време на годината. Чувстваш се като собственик на парка.

— Не ми е до гледки.

— Сигурно. Е, тогава да се връщам на работа. Можете ли да намерите обратния път?

Лора кимна. Къде да ходи? И какво да прави, като отиде?

Трегс се поколеба с метла и гребло в ръце.

— Вижте… каквото и да приказваме, аз наистина съжалявам, че ви е сполетяло такова нещо. Мислех, че Мери Теръл е мъртва, погребана някъде в някой безименен гроб. Е… човек никога не знае, нали?

— Човек никога не знае — съгласи се тя.

— Точно така. Е, и умната. Много лошо, че дойдохте чак дотук за нищо. — Поколеба се, тъпчейки на място. — Надявам се, че ще намерят детето ви. Мир.

Той направи знака, после се обърна и се отдалечи.

Тя го пусна. Какъв смисъл имаше?

Накрая, като се убеди, че гаденето й е минало, Лора се изправи. Какво ще прави сега? Да се върне в Атланта. Не, не. Този следобед повече не й се караше кола. Може би ще си намери стая в някой хотел, ще си купи бутилка евтино червено вино и ще се натряска. Две бутилки даже. Какво толкова?

Тръгна подир сянката си по витите алеи на Рок Сити — дребна, свита сянка на жена, смазана между минало и бъдеще, оставена без капчица надежда.

[1] Щата Юта. — Б.пр. ↑

[2] ТВ игра. — Б.пр. ↑

[3] Според индийската митология — единение с Бога. — Б.пр. ↑

3. Часът на разрухата

Беше нощ. Кутийките светеха. От прозорците им струеше светлина от лампи и телевизори — малки осветени квадратчета, маршируващи от двете страни на улицата. В тъмнината изникваха хиляди и хиляди от тях, изнизвайки се ред по ред покрай фургона, докато Мери Терър караше по улиците на Линдън, между двата реда тухлени и дървени къщи. Дръмър, съвсем наскоро нахранен и облечен, лежеше в чантата си на пода и смучеше биберон. Парното на фургона бе станало шумно и бръмчеше с усилие. Студеният вятър подмяташе вестници и боклуци пред фаровете, през улицата протичаха двама мъже, облечени в дебели палта, нахлупили ушанки. Мери ги проследи с поглед, докато излязоха от обсега на фаровете. Продължи нататък, търсейки бакалията на Казарела. Доколкото си спомняше, бе на ъгъла между Монтгомъри авеню и Чарлс стрийт, но вместо нея, там имаше един бар, наречен „Никис“. Тя обикаляше улиците, търсейки миналото.

Мери Терър бе променена. Беше си отрязала косата и я бе направила светлокестенява с червен оттенък. Беше боядисала и веждите си в същия цвят, а по бузите и носът бе пръснала малко лунички с помощта на молив за очи. За ръста си обаче повече от това да се свива не можеше да направи, но си бе сложила нови дрехи, по-топли — кафяви рипсени панталони, синя фланелена блуза и обточено с кожички яке. На краката си имаше чифт нови кафяви ботуши. Един испаноезичен мъж от заложна къща в квартал на Вашингтон й бе броил двайсет и пет стотака за пръстена на майка й, струващ седем хиляди, без да задава въпроси. Откакто се разделиха с майка й, Мери и Дръмър бяха живели в няколко хотелски стаи, напълно оправдаващи името си „мотел хлебарка“. Една студена утрин в някакъв „Слийп Райт Мотел“, близо до Уилмингтън, Делауеър, Мери се събуди и видя, че лицето на Дръмър цялото е покрито с хлебарки. Тя го почисти, хващайки и смачквайки хлебарките една по една с пръсти. На следващото място, където отседнаха, Мери изпита неприятно чувство от мрачната жена на рецепцията. Не й хареса начинът, по който тя погледна към Дръмър — като че ли в задръстения й мозък щеше всеки момент да светне някаква лампичка. Остана там по-малко от час, после запали фургона и пак хвана пътя. В местата, в които отсядаха, не им искаха никакви документи, тъй като в по-голямата си част клиентелата им се състоеше от курви и педерасти, наркомани и сутеньори. През нощта Мери винаги подпираше бравата със стол, държеше пистолета си под възглавницата и не забравяше да провери откъде може да се измъкне по най-бързия начин.

Веднъж едва й се размина в една закусвалня извън Трентът, Ню Джърси, и това я накара да поспре малко и да обмисли ситуацията. Докато дояждаше порцията палачинки — тук им викаха гофрети, — а Дръмър си кротуваше в чантата до нея, в закусвалнята, влязоха две свини. Седнаха в сепарето зад нея и си поръчаха бърза закуска. Дръмър бе започнал да плаче с неприятен глас и не искаше да се умири. Плачът му накрая бе се превърнал в писък и едната свиня се обърна към Дръмър и каза:

— Хей! Не са ти сервирали още кафето, що ли?

— Тя сутрин винаги прави така — бе отвърнала Мери с учтива усмивка.

Откъде ще знае свинята дали Дръмър е момче или момиче? Тя взе Дръмър в ръце, залюля го, загука му и най-накрая плачът му почна да утихва. Мишниците на Мери бяха мокри, а гръбнакът й изтръпна от напрежение — на дъното в новата й чанта лежеше малкият магнум.

— Яки дробове има — каза свинята. — Трябва да я пробвате за Метрополитън опера, а?

— Може и така да стане — бе отговорила Мери, свинята се обърна и така завърши всичко.

Мери си наложи да довърши спокойно палачинките, но не усещаше вече вкуса им. После стана, плати сметката, излезе навън с Дръмър и като мина край колата на свинете, се изплю на предното стъкло.

Къде беше бакалията на Казарела? Кварталът бе променен.

— Двайсет години — каза тя на Дръмър. — Сигурно всичко се е променило, нали?

Нямаше да го чака да порасне, за да води разговор с него я! О, на какви неща ще го научат те с Лорд Джак! Ще го превърнат в подвижна крепост на военната тактика и философия и на никого няма да позволяват да му тъпче главата с идиотщини!

Зави вдясно по Чеймбърс стрийт. Пред нея засвятка предупредителна светлина, маркираща още едно кръстовище. Удроун авеню, помисли си тя. Да! Ето къде трябва да свия вляво! Почти веднага след това видя надписа, а после и сградата на ъгъла, където бе Казарела. Пак си беше бакалия, но се казваше „Ло Уас“. Продължи и две пресечки по-нататък сви вдясно по Елдърман стрийт й спря фургона малко по-надолу.

Тук беше. Къщата пак са я построили. Беше сива и се нуждаеше от боядисване. Около нея бяха струпани други къщи, така наблъскани една в друга, че за пространство и уединение въобще не можеше да става дума. Знаеше, че зад къщите има миниатюрни дворчета, оградени със стобори и цяла мрежа от алеи за боклукчиите. О, да, тя познаваше квартала много, много добре.

— Ето тук е — каза на Дръмър с почтителен глас. — Ето къде се е родила майка ти.

Тя помнеше — първата нощ на юли 1972 година. В тая къща бе Сторм Фронт, подготвяйки се за акцията срещу плачещата дама. Гари Лийстър, кореняк нюйоркчанин, бе наел къщата под чуждо име. Лорд Джак познаваше един тип от Боливия, който изпращаше кокаин в кутии от пури — самите пури бяха кухи и напълнени с наркотика. С две такива пратки Сторм Фронт бяха платили на канала си в Ню Йорк за пълен асортимент от автоматични пистолети, пушки, гранати, пластичен експлозив, дузина пръчки динамит и няколко автомата „Узи“. Къщата, тогава боядисана в светлозелено, беше всъщност арсеналът на Сторм Фронт и от него те нападаха свине, адвокати и манхатънски бизнесмени, които набелязваха като стълбове на Шибаната система. Самите членове се държаха мирно и тихо, винаги намаляваха музиката и се пазеха при пушенето на марихуана. Съседите си мислеха, че хлапетата, дето живеят на Елдърман стрийт 1105, са странна смесица от черни, бели и ориенталци, но точно тогава този начин на живот бе станал актуален и еснафите наоколо ръмжаха понякога в креслата си, но, общо взето, си гледаха работата. Освен това стормфронтерите бяха решили с всички съседи да се държат приятелски и даже помагаха на по-възрастните да боядисват къщите си или да си мият колите. Даже Мери бе припечелила малко от гледане на детето на едни италианци от съседната улица. СинСин Омара, бивша студентка по математика в Бъркли, помагаше на едно съседско хлапе по алгебра. Санчо Клеменза, който бе поет и говореше четири езика, работеше като продавач в бакалията на Казарела. Джеймс Ксавие Тумбс, който бе убил първата си свиня още шестнайсет годишен, беше готвач на непълен работен ден при „Маджестик Дайвър“ на Удроун авеню. Стормфронтерите се бяха слели с квартала, бяха приели образа на всекидневния, забързан за работа човек и никой наоколо не подозираше, че на среднощни съвещания те вземаха решения за убийства и бомбени атентати, подхранвайки се с най-сладкия от всички наркотици — гнева.

И тогава, една ранна вечер на 1 юли, Джанет Сноудън и Едуард Фордайс излязоха за пица и по пътя за вкъщи удариха една свинска кола.

— Няма страшно, няма страшно — каза им Едуард, като се върнаха двамата с Джанет със студената пица в ръце. — Всичко е наред.

— Глупаци! — викна тогава Лорд Джак в изпитото, брадато лице на Едуард, скачайки като пантера от креслото си. — Тъпи сте като задници, човече! Защо, по дяволите, не гледате къде карате?

— Ама никакъв проблем няма. — Джанет, миниатюрно, но избухливо създание, също се изправи на нокти. — Зазяпахме се малко, голяма работа! Заприказвахме се и се разсеяхме, какво толкова? Съвсем малко е чукнато, това е всичко.

— Да — съгласи се Едуард. — Счупиха ни стопа, а на свинете нищо им няма. Защо ни се навират в задниците?

— Едуард? — обади се СинСин Омара с равния си ориенталски глас и лице като жълта камея, обрамчено с гарваново черна коса. — Помолиха ли те да покажеш шофьорската си книжка?

— Да.

Бърз поглед към Лорд Джак. Мери седеше в люлеещия се стол, скръстила ръце върху издутия си корем с детето на Лорд Джак.

— Но няма нищо страшно — добави Едуард.

Книжката бе фалшива, каквито бяха и книжките на останалите. Той отметна назад дългата си, хваната в конска опашка кестенява коса.

— Свинята даже го обърна на майтап и почна да разправя как онзи ден ударил собствената си кола и жената още му дигала гири.

— Тия свине да не са те проследили? — попита Акита Уошингтън.

Чернокожият, с гърди като трикрилен гардероб Акита, с различни африкански амулети около врата, се приближи до прозореца и надникна навън.

— Не, по дяволите. Защо ще ни следят? — Гласът на Едуард потреперваше.

— Защото — обади се Мери от люлеещия се стол — някои свине имат силно развито шесто чувство.

Тя имаше дълга руса коса, падаща свободно по раменете, лице с високи скули и спокойно изражение — лице на преследвана мадона.

— Някои свине просто надушват страха. — Тя наклони глава на една страна и впери хладен, изпитателен поглед в Едуард. — Как мислиш, от теб мирише ли на страх, Едуард?

— Хайде стига сте се занимавали с него! — извика Джанет. — Свинете не ни сториха нищо. Те просто провериха Едуард и ни пуснаха, това е всичко!

Лорд Джак започна да крачи из стаята — лош знак.

— Може и наистина да няма нищо — каза Диди Морс от пода, където седеше, чистейки револвер със същите пръсти, с които вдъхваше живот на глината. Беше прекрасна млада жена със зелени очи и прихваната назад червена като бойно знаме коса. — Може и наистина да няма нищо.

Санчо изръмжа, с цигара марихуана в уста. Гари Лийстър вече бе нападнал една пица, а Джеймс Ксавие Тумбс седеше с лула в зъбите и книжка хайку[1] в скута с непроницаемо като на черен Буда лице.

— Неми харесва — каза Джак. Отиде до прозореца, погледна навън и пак закрачи. — Не ми харесва. — Продължи да крачи, докато другите подхванаха пицата. — Сноудън — каза той накрая, — качи се горе и наблюдавай през прозореца на спалнята.

— Защо пък аз? Все на мен дават дреболиите.

— Върви! — изрева Джак. — А ти, Едуард, си дигай задника и отивай да гледаш от арсенала.

Това беше стаята, където криеха оръжието и мунициите в специални скривалища в стените.

— Хайде, по-живо! Веднага, а не другата седмица.

Отидоха.

Напрегнатият му поглед попадна на СинСин.

— Отиди до Казарела и купи един вестник — каза й той.

Тя остави недоядената пица и тръгна, без да задава въпроси, досещайки се, че Джак я праща да подуши дали не мирише на свине. После Джак се приближи до Мери и постави ръка на корема й. Тя я стисна и вдигна поглед към излъчващото дива красота лице, с дълга до раменете руса коса и ястребово перо, висящо от дясното ухо. Мери се приготви да каже обичам те, но се спря. Лорд Джак не вярваше на думите — това, което минава за любов, казваше той, е просто инструмент за манипулиране в Шибаната система. Той вярваше в смелостта, истината и верността, във всички тия братя и сестри, готови да умрат един за друг в името на каузата. „Любовта“ между двама, вярваше той, идва от фалшивия свят на изтупаните баровци и техните послушни, излъскани проститутки.

Но тя не можеше така. Тя го обичаше, въпреки че не смееше да му го каже. Гневът му падаше като гръм, оставяйки по пътя си само пепел.

Джак я погали по корема и се обърна към Акита:

— Иди да гледаш задния двор.

Акита кимна и тръгна.

— Гари! Ти иди до Лондромата[2] и се върни. Вземи няколко долара и ги развали в машината.

Лондромата беше на две пресечки оттук, в обратна на Казарела посока. Мери разбра, че Джак очертава предохранителния периметър. Гари излезе в спокойната влажна нощ и в къщата нахлу миризмата на хамбургери от някой съсед. В далечината излая куче — още две му отговориха от различни места из квартала.

Джак стоеше до прозореца и замислено търкаше кокалчетата си.

— Не чувам Фродо.

Джеймс Ксавие Тумбс вдигна поглед от своето хайку и от устата му излезе облаче син дим.

— Фродо. — Гласът на Джак бе нисък и приглушен. — Защо Фродо не лае?

Фродо беше малкият бял патрав пес на семейство Джианджели, живеещо две врати по-надолу. Стопаните му го наричаха Цезар, но Джак му викаше Фродо[3] — заради масивните му космати лапи. Лаят на Фродо бе отличително и гърлено баф и почваше веднага, с готовността на машина, щом в махалата се обадеше някое друго куче.

Джак огледа другите. Езикът му се стрелна навън като на гущер и облиза горната устна.

— Фродо мълчи — каза той. — Като никога.

Никой не проговори. Стаята бе наелектризирана, пицата — забравена. Мери бе спряла да се люлее, вкопчила пръсти в облегалките. Джеймс Ксавие Тумбс върна книжката с хайку в добре заредената библиотечка и измъкна оттам дебел червен том, озаглавен „Демокрация в криза“. Отвори го и извади от кухите му вътрешности автоматичния си 45-и калибър. Чу се остро щрак, когато той провери пълнителя. Джеймс Ксавие Тумбс, пестелив на думи човек, каза:

— Загазихме.

Мери се изправи и бебето в нея мръдна, сякаш и то се готвеше да действа.

— Ще се кача горе да наблюдавам — каза тя, взе пътьом няколко резена пица и се отправи към стълбите.

Беделия Морс взе револвера си и отиде да държи под око североизточния ъгъл на къщата. Санчо покри югозападния, а Тумбс и Джак останаха в предната стая. Мери провери при Едуард и Джанет — никой не бе видял нищо подозрително. После взе един стол и се намести пред прозореца на малката спалня, гледащ към улицата, с изгасено осветление. Лампите на къщата точно срещу тях, от другата страна на Елдърман, също бяха загасени, но в това нямаше нищо необичайно. Възрастната двойка, която живееше там — Стийнфилдови, си лягаха в седем часа, а вече минаваше осем. Господин Стийнфилд имаше емфизема[4], а жена му страдаше от болен мехур, затова носеше памперс за възрастни. На Мери тепърва й предстоеше да се занимава с памперси. Но като си помислиш, не е чак толкова отегчителна работа, щом посвикнеш малко. Освен това детето щеше да е от Джак, значи щеше да изскочи чудесно обучено в тоалетно отношение бебе. Точно така, помисли си тя и се усмихна леко в тъмното. Помечтай си.

СинСин се завърна с вестника в ръка. Никакви свине, каза тя на Джак. Всичко е спокойно.

— Видя ли някого на улицата? — попита я той и когато тя каза не, я изпрати горе в арсенала да помага на Едуард и Джанет да почнат да зареждат оръжията. Като предпазна мярка бяха решили да напуснат къщата и да постоят няколко дни на друго място.

Гари се върна, напълнил с дребни джоба на тъмносините си варени дънки. Никакви проблеми, каза им той.

— Нещо различно? — настоя Джак. — Абсолютно нищо, така ли?

Гари вдигна рамене.

— Пред Лондромата се бе наместил един просяк и като влизах, ме помоли да му пусна нещо. На излизане му пуснах двайсет и пет цента.

— Виждал ли си тоя тип по-рано?

— Ами! Нищо страшно няма бе, човек. Просто един просяк.

— Знаеш я тая старица, дето държи това място — напомни му Джак. — Да си спомняш тая стисната стара кучка някога да е пускала просяк да опъва шатрата си пред вратата й?

Гари помисли малко.

— Не — каза той. — Не си спомням.

В девет и четиридесет и две СинСин докладва, че по задната улица бавно минавал някакъв необозначен и очукан закрит камион. Около половин час по-късно Акита каза, че му се счул металически глас, идващ от радио, но не бил сигурен.

Наближаваше единайсет и на Мери, както си седеше на стола в тъмното, й се стори, че в един от горните прозорци на къщата на Стийнфилд забелязва някакво движение. Тя се наведе напред с разтуптяно сърце. Мръдна ли нещо там или не? Чакаше, докато секундите бавно се превръщаха в минути.

И го видя.

Мъничко червено кръгче припламна в тъмното, после угасна.

Цигара, помисли си Мери. Някой там пушеше цигара.

В къщата на страдащ от емфизема човек някой пушеше цигара. Мери се изправи.

— Джак! — извика тя с треперещ глас и това я засрами. — Джак!

Един прожектор удари по къщата така внезапно, че на Мери й спря дъхът. Усети горещината му върху себе си и отскочи от прозореца. Светна втори прожектор, после трети — първият светеше от къщата на Стийнфилдови срещу тях, а другите два — от двете страни на номер 1105.

— Мамка му! — чу тя Едуард да вика.

Някой хукна нагоре по стълбите, а останалите се строполиха на пода. Няколко секунди по-късно осветлението в къщата изгасна — някой стормфронтер бе изтръгнал бушоните.

Звукът, от който Мери се бе страхувала години наред, най-накрая се чу — усиленият с мегафон глас на свиня:

— Внимание, обитатели на Елдърман 1105! Говори ФБР! Излезте в осветения кръг с ръце на главата! Повтарям, излезте в осветения кръг! Ако следвате заповедите ми, никой няма да пострада!

В стаята се втурна Джак с фенерче и автомат „Узи“ в ръка.

— Тия скапаняци са ни обградили! Опразнили са шибаните къщи, а ние нищо не сме усетили! Давай, пълни!

В арсенала, под светлината на фенерчето, оръжието трескаво се пълнеше и предаваше от ръка на ръка. Мери взе един автоматичен пистолет и се върна при прозореца. Джанет се присъедини към нея, понесла пушка и три гранати на колана си. Мегафонът прогърмя отново:

— Не искаме кръвопролитие! Джак Гардинър, чуваш ли?

Телефонът долу почна да звъни, но спря, след като Джак отскубна кабела.

— Джак Гардинър! Предай се и кажи и на другите да се предадат! Няма смисъл някой да пострада!

Как са ги сгащили — Мери не знаеше. Щеше да разбере месеци по-късно, че свинете са опразнили околните сгради и пет часа са наблюдавали къщата. Инцидентът със свинската кола станал случайно, когато едно линдънско ченге се престарало в проследяването на Едуард и Джанет и поискало да види стормфронтери отблизо. Всичко, което Мери разбра в този момент, гледайки как братята и сестрите й заемат позиция, бе, че часът на разрухата най-накрая е дошъл.

Джеймс Ксавие Тумбс простреля първия прожектор. Гари удари втория, но преди и третият да пострада, свинете включиха помощни светлини и откриха огън по зелената къща. Куршумите разкъсваха стените и рикошираха по водопроводните тръби, свирейки над главите им.

— Никакво предаване! — надвика Лорд Джак шума.

— Никакво предаване! — повтори Акита.

— Никакво предаване! — откликна СинСин Омара като ехо.

— Никакво предаване! — чу Мери и собствения си възглас, а гласът на Джанет потъна в адския трясък от оръжията на Сторм Фронт, бълващи смъртоносните си проклятия.

Свинете също стреляха и само за секунди всички прозорци на къщата се превърнаха във феерия от лудо хвърчащи, остри като бръснач стъкла. Пушката на Джанет ревна наблизо и Мери започна да ниже изстрел след изстрел в прозореца, където бе видяла огънчето от цигарата. В измамните моментни затишия между залповете Мери чуваше гласове по радиото и виковете на свинете. Долу някой крещеше — това бе Гари Лийстър, гърчещ се в локва кръв. Джанет тъпчеше патрони в пушката и стреляше с възможно най-голяма бързина, а около нея хвърчаха празни гилзи. По едно време спря, откачи една граната от колана си, издърпа й щифта и се изправи, за да я хвърли в къщата отсреща. Гранатата обаче се търкулна под една кола, паркирана до тротоара. В следващата секунда колата подскочи нагоре, понесена от огнена вихрушка, и тежко падна на една страна, разливайки вадички горящ бензин по настилката. В трептящата светлина на пожара се виждаха разбягалите се фигури на свинете. Мери стреля в една от тях и я видя как залита и пада пред вратата на Стийнфилдови.

Следващият залп разтресе зелената къща из основи, проби дупка колкото юмрук в черепа на Санчо и откъсна два пръста на Джеймс Ксавие Тумфс. Мери чу Лорд Джак да вика:

— Никакво предаване! Никакво предаване!

Един от стормфронтерите хвърли пръчка динамит с проблясващ фитил и от съседната къща изригна гейзер от огън, дървения и стъкла.

Мери видя, че по улицата се приближава странна машина — бронирана кола, разбра тя в пристъп на ужас. От подаващата се навън картечница блъвна ред трасиращи куршуми и тропоса надупчената стена — някои от куршумите влязоха като светещи метеори през дупките. Два от тях удариха Акита сред остатъците от кухнята и плиснаха кръвта му върху хладилника. Последва още една пръчка динамит и къщата на Стийнфилд се срина с гръм и трясък. Високо във въздуха се извисиха пламъци и вълни черен пушек заляха квартала. Бронираната кола спря, после подскочи напред като бръмбар, бълвайки неспирно пунктираната линия на трасетата. Мери чу, че Джанет хлипа: „Ах, копелета, ах, копелета“, после я видя как се надигна в червената трептяща светлина и измъкна предпазителя на втора граната. Тя отметна ръка назад, за да хвърли гранатата през прозореца — по бузите й течаха сълзи — и изведнъж стаята се изпълни с хвърчащи във всички посоки трески и рикоширали трасета, а Джанет Сноудън бе отхвърлена назад. Гранатата падна от пръстите й. Мери се вторачи като в транс в търкалящата се по оплисканите с кръв дъски задействана бомба.

Имаше на разположение една или две секунди и съзнанието й се раздвои. Да стигне гранатата или да се омита моментално оттук? Тялото на Джанет потръпваше на пода. Гранатата още се търкаляше.

Вън.

Мисълта я шибна като камшик. Мери се изправи, приведе се и се спусна към вратата, обляна в студена пот.

Чу как гранатата изтрополи по пода и моментално вдигна ръце да предпази лицето си. Като светкавица й дойде наум мисълта, че би трябвало да пази не лицето, а нероденото си дете.

Учуди се, че не чу експлозията. Усети само непоносима жега в тялото си като в ужасно горещ слънчев ден. Обхвана я чувство на лекота, сякаш напускаше тялото си и се издигаше нагоре. После усещането за тежест се върна, тръшна я по гръб на пода и тя отвори очи, за да открие, че се намира в горния коридор на горящата къща и че в стената на спалнята е зейнала огромна дупка, а по-голямата част от тавана е срутена и в пламъци. Някой се опитваше да я изправи. Видя изпито брадато лице и конска опашка. Едуард.

— Стани! Ставай! — тъкмо й казваше той с чело и лице, изплескани с кръв, като командос по време на акция. — Можеш ли да станеш?

— Боже! — каза тя и три секунди след това Бог й отговори, като изпълни тялото й с непоносима болка.

Тя заплака със стичаща се от устата й кръв. Притисна ръце към издутия си корем и пръстите й потънаха в алено блато.

Само омразата успя да я вдигне на крака. Нищо друго, освен омразата я накара да изскърца със зъби и да се надигне, а кръвта рукна по краката й и закапа по пода.

— Пострадах лошо — каза тя на Едуард, но той вече я влачеше през пламъците и тя го последва, безпомощна в агонията си. През надупчените като швейцарско сирене стени продължаваха да се провират куршуми и не можеше да се диша от дим. Мери бе загубила пистолета си.

— Пистолет — каза тя. — Пистолет.

Едуард се наведе в движение, грабна един револвер близо до протегнатата ръка на Гари Лийстър и тя стисна още топлата му ръкохватка. Мери стъпи върху нещо меко — тялото на СинСин Омара, лицето — камея, нямащо в момента нищо общо с човешкото. Джеймс Ксавие Тумбс лежеше, свит на пода, и притискаше раната в корема си с осем пръста. Той ги погледна със стъклени очи и тя го чу да шепне:

— Никакво предаване.

— Джак! Къде е Джак? — попита тя Едуард, облегната на него.

— Сигурно се е измъкнал! — Той вдигна пистолета на Джеймс Ксавие Тумбс. — Задната врата! Готова ли си?

Тя издаде някакъв звук, означаващ да — устата й бе пълна с кръв. Горе някои от мунициите се бяха запалили и пукаха като фойерверки в Деня на независимостта. Задната врата зееше отворена. На стълбите лежеше по гръб една мъртва свиня. Джак е минал оттук, досети се тя. А къде беше Диди? Да не е още в къщата? Нямаше време да мисли вече за никого. От горящите къщи излизаше гъст дим, ограничавайки видимостта до няколко метра. Мери виждаше белите езици на фенерчета, облизващи пушеците.

— Идваш ли? — попита я Едуард и тя кимна.

Тръгнаха през задния двор, възползвайки се от ниско пълзящия дим. Чуваха се още изстрели и през мъглата прелитаха трасиращи куршуми. Едуард се прехвърли през оградата на улицата и задърпа Мери подире си. Болката я накара да си помисли, че червата й остават по оградата, но друг избор нямаше и тя продължи, борейки се с тъмнината, заплашваща да я погълне. Двамата тръгнаха, залитайки по улицата. Просветваха сини светлини, виеха сирени. Минаха през още една ограда и паднаха върху боклукчийски казани. Притиснаха се към стената на една къща — Мери трепереше от болка и бе готова да припадне.

— Не мърдай оттук! Веднага се връщам — каза й Едуард и се изгуби напред, търсейки пробив в блокадата.

Мери седеше с протегнати напред ръце. Изтърва един стон, но стисна зъби и не му позволи да се превърне във вик. Къде беше Джак? Жив ли е или мъртъв? Тя се наклони настрани и повърна кръв и пица.

В този момент откъм дясната й страна се чу стържещ звук, тя се обърна и видя чифт лъснати до блясък черни обувки.

— Мери Теръл — каза мъжът.

Тя вдигна поглед към него. Носеше тъмен костюм и връзка на сини райета, а чертите на лицето му не се виждаха добре поради пушека. На ревера му проблясваше сребърна значка. В дясната си ръка държеше късоцевен пистолет, насочен някъде между тях.

— Стани! — изкомандва свинята.

— Да го духаш! — отвърна му тя.

Той посегна да я хване за ръката, но тя бе притисната в кървавата каша на корема й. Остави го да я пипне с мръсната си свинска ръка. И докато той я изправяше на крака, с просълзено от невероятна болка лице, тя вдигна револвера, скрит до този момент от другата й страна, и стреля в лицето му.

Мери видя как челюстта му експлодира. Беше чудесна гледка. Неговият пистолет гръмна в ухото й и куршумът бръмна само на два инча от лицето й. Ръката му вече не се подчиняваше и той разлюля пистолета безцелно насам-натам. Стреля още три пъти — един път в земята и два пъти във въздуха. Мери стреля още веднъж и този път го улучи в гърлото. Видя животинския страх в очите му и го чу да вие. От раната му избиха кървави мехури. Той залитна назад, мъчейки се отчаяно да се прицели, но пръстите му се сгърчиха и той изпусна оръжието. Свинята падна на колене и Мери заби цевта на револвера в челото му. Тя дръпна спусъка и го видя как потрепери, сякаш ударен от ток. Оръжието само щракна — нямаше патрони.

Разкъсаното лице на свинята представляваше изкривена и озъбена маска — едната страна на челюстта се крепеше само на няколко останали здрави мускулни влакна. Тя посегна да вземе неговото оръжие, но болката я спря. Бе толкова отмаляла, че не можеше даже да му размаже носа. Събра кървава слюнка в устата си и я изплю върху бузите му.

— Мери? Мисля, че намерих… — Едуард спря. — Исусе! — продължи той, гледайки мъжа с разбитото лице.

Той вдигна оръжието си и се приготви да натисне спусъка.

— Не — каза му Мери. — Не. Остави го да страда.

Едуард се поколеба, после наведе оръжието.

— Страдай — прошепна Мери, наведе се и целуна мокрото от пот чело на свинята.

Имаше рядка кестенява коса и започваше да оплешивява. От зеещата дупка на гърлото му излизаха задъхани, клокочещи звуци.

— Хайде да се омитаме! — подкани я Едуард.

Мери обърна гръб на свинята и двамата с Едуард се заклатушкаха напред в стелещия се пушек. Едната й ръка бе притисната към стомаха, опитвайки се сякаш да задържи вътрешностите да не се изсипят навън.

— Страдай — каза Мери Терър, седнала с Дръмър в масленозеления фургон.

Тя свали прозореца и подуши въздуха. Вонята от пушека и горящите къщи сега я нямаше, но Мери я помнеше. В плътната димна завеса тя и Едуард се бяха промъкнали покрай една свинска кола и чуваха как няколко свине, застанали на по-малко от десет фута от тях с пушки в ръце, се разправяха, че не би било зле да сритат някое хипи в задника.

На четири преки по на север, в края на обрасъл с плевели парк, имаше изоставен пункт за вторични суровини, на който една от дъските бе разхлабена. Мери и Едуард се криха там над двайсет и шест часа, като спяха само когато не ритаха плъховете, привлечени от кръвта на Мери. После Едуард бе излязъл и бе намерил уличен телефон: От него се обадил на някакви приятели в Манхатън, които притежавали военна книжарница. Два часа по-късно Мери се събуди в някакъв апартамент и се заслуша в някакви гласове, обсъждащи факта, че тя е изпоплескала всичко с кръв и че не може да остане тук. При нея влезе някакъв с медицинска чанта, антисептици, спринцовки и други лъскави инструменти.

— Ега ти кашата — чу го тя да казва, докато вадеше шрапнели и трески с пинсети.

— Бебето ми — прошепна Мери. — Ще имам дете.

— Аха, Добре. Еди, дай й да дръпне още един гълток ром.

Тя пийна от пламтящата течност.

— Къде е Джак? Кажете му, че скоро ще му родя дете.

Гласът на Едуард:

— Мери? Чуй ме. Един мой приятел ще те повози малко. Ще те отведе в къща, където ще можеш да си починеш. Добре ли е така?

— Да. Ще имам дете. О, как боли! О, как боли!

— Още малко ще те боли. Слушай, Мери. В тази къща можеш да останеш, докато се пооправиш, но по-дълго не може. Не повече от седмица и някой и друг ден. Окей?

— Подземна железница — бе отговорила тя със затворени очи. — Загрявам.

— Сега трябва да тръгвам. Чуваш ли ме?

— Чувам те.

— Трябва да тръгвам. Моят приятел ще се погрижи за теб. Дал съм му малко пари. А сега трябва да тръгвам веднага. Окей?

— ’Кей — бе отвърнала тя.

После се унесе в сън и това беше последният път, когато видя Едуард Фордайс.

После дойде и онази тоалетна в бензиностанцията в Балтимор, където Мери роди мъртвото момиченце, излязло от корем, който се държеше затворен само благодарение на триста шестдесет и двата нескопосани шева. По-късно имаше къща в Боунс, Мериленд, на брега на блатото Батъл Крийк Сайпръс, където Мери бе прекарала една седмица на лещена супа в компанията на мъж и жена, които никога не говореха. През нощите писъците на дребните животни, поглъщани от блатото, й приличаха на детски плач.

Семейството й даде да прочете статията на „Ню Йорк Таймс“ за престрелката. Трудно нещо за четене бе това. Едуард, Лорд Джак и Беделия Морс са избягали. Бил заловен тежко ранен Джеймс Ксавие Тумбс. Той, Мери бе сигурна, никога не би издал нищо за плачещата дама. Джеймс Ксавие Тумбс имаше в себе си дупка, в която можеше да се свие, да затвори капака и да си рецитира хайку в това вътрешно убежище.

Най-ужасната й нощ бе обаче онази, когато сънува, че дава на Лорд Джак момче. Бе ужасно, защото като се събуди, отново остана сама.

— Ето тук съм се родила. Виждаш ли? — Мери повдигна чантата с Дръмър, но той спеше с потрепващи клепки, стиснал здраво биберона в уста. Тя го целуна по челото по-нежно, отколкото едно време бе целунала една страдаща свиня, и върна чантата с Дръмър обратно на пода.

На „Елдърман“ 1105 витаеха призраци. Чуваше ги как пеят песни за любовта и революцията с гласове, които ще останат вечно млади. Джеймс Ксавие Тумбс е бил убит при бунт в Атика и тя се запита дали неговият дух се е върнал тук и се е присъединил към тези на другите заспали деца. Линдън, Ню Джърси. 1 юли 1972 година. Както би казал Кронкайт[5] — ето така стана всичко.

Тя се почувства много стара. Утре щеше да се чувства отново млада.

Пропътува двайсет и петте километра обратно до мотела на Макардъл, извън Пискътауей, и когато си поплака малко, никой не я видя.

[1] Една от основните форми на японския стих в три реда. — Б.пр. ↑

[2] Обществена пералня, която се задейства от клиента с монети. Обикновено там има и автомат за разваляне на банкноти. — Б.пр. ↑

[3] Герой от ТВ сериал — голям и космат звяр. — Б.пр. ↑

[4] Заболяване на белите дробове. — Б.пр. ↑

[5] Популярен в близкото минало ТВ водещ на новини. — Б.пр. ↑

4. Спуканата чаша

Когато вратата се отвори, Лора завря наполовина изпитата сангрия в лицето на Марк Трегс.

— Заповядай. Донесла съм ти подарък.

Той примигна смаяно, а зад него от чуваления шезлонг пред телевизора се надигна и Роуз. Двете деца си играеха на пода — момиченцето със своята Барби, а момчето — с роботите си. Те също прекъснаха играта и впериха широко отворени очи в посетителката.

— Няма ли да ме поканите? — попита Лора, насищайки въздуха с миризма на сладко червено вино.

— Не. Моля ви, вървете си.

Той понечи да затвори вратата и Лора я подпря с ръка.

— Никого не познавам тук и е ужасно неприятно да пиеш сам. Не бъди груб, бива ли?

— Нямам какво да ви кажа повече.

— Знам. Аз просто исках да поседна с някого. Толкова ли е лошо това?

Той погледна часовника си — на циферблата му бе нарисуван Мики Маус.

— Вече е почти девет.

— Точно така. Време за сериозно пиене.

— Ако не си тръгнете — каза Трегс, — ще бъда принуден да повикам полиция.

— Наистина ли ще го направите? — попита го тя.

Тишината се проточи и Лора разбра, че няма да го направи.

— О, пусни я, Марк! — изправи се Роуз зад него. — Какво толкова?

— Мисля, че е пияна.

— Не, още не съм — усмихна се Лора слабо. — Но сериозно съм се заела с тая работа. О, хайде, няма да стоя много. Просто искам да си говоря с някого.

Роуз Трегс избута мъжа си настрана и отвори вратата.

— Никога не сме затваряли вратата си под носа на някого, няма да започнем и сега. Хайде, Лора, влизай.

Лора влезе с бутилката в ръка.

— Здрасти! — каза тя на децата и момченцето й отвърна, но момиченцето просто я гледаше.

— Затвори вратата, Марк! Стаята изстива — каза му Роуз. Той промърмори нещо в брадата си и затвори вратата. — Мислехме, че си тръгнала за Атланта — каза Роуз.

Лора се отпусна на дивана и в плътта й се впиха пружини.

— Няма какво да правя там.

Тя отвори сангрията и отпи направо от бутилката. Последния път, когато бе пила директно от бутилка, беше една бира още като беше студентка в Университета в Джорджия.

— Мислех си, че искам да бъда сама. Явно съм сбъркала.

— Някой няма ли да се безпокои за теб?

— Оставих съобщение на мъжа ми. Него го н-я-м-а. Няма. — Лора отпи още една глътка. — Обадих се на Керъл и й казах къде съм. Керъл ми е приятелка. Да пием за приятелите, а?

— Е, плъшоци такива — обърна се Трегс към децата, — време е за лягане.

Хлапетата веднага изразиха енергично протеста си, но Трегс ги вдигна и ги подкара към спалнята.

— Вие ли сте дамата, чието бебе са откраднали? — попита я момченцето.

— Да, аз съм.

— Марк Младши! — извика възрастният Марк. — Хайде, казах, време е за лягане.

— Моят татко мисли, че вие носите жици — каза малкият. — Вижте какъв робот имам.

Той го повдигна да й го покаже, но баща му го хвана за ръката и го побутна по коридора.

— Нощна нощ! — едва успя да извика Марк Младши.

Затръшна се врата. Доста силничко.

— Лъчезарно дете — каза Лора на Роуз. — Не нося. Имам предвид — жица. За какво ми е?

— Марк е малко подозрителен към хората. Останало му е още от Бъркли, мисля. Тогава, знаете, свинете слагаха микрофони по студенти, преструващи се на радикали, и записваха всичко по митингите на SPS. ФБР събра доста досиета по този начин. — Тя вдигна рамене. — Аз тогава не се занимавах много с политика. Повече обичах да си плета макрамето.

— Аз се занимавах с политика.

Още една глътка от червеното вино. Езикът й омекваше.

— Мислехме, че можем да променим света с цветя и свещи. С любов. — Каза думата така, сякаш вече не бе сигурна какво означава. — Ужасно глупаво от наша страна, нали?

— Защо, показваше какви сме и какво искаме — каза Роуз. — Това беше справедлива борба.

— Да, но загубихме — отвърна Лора. — Прочетете в който и да е вестник и ще видите, че загубихме. По дяволите… щом всичката тази енергия не можа да промени света, значи нищо не може да го стори.

— За съжаление сте права. — Роуз хвана бутилката сангрия и Лора й позволи да я вземе. — Историята не върви с червено вино. Ще ви направя малко чай, бива ли?

— Аха, бива — кимна Лора със замотана вече глава и Роуз отиде в кухнята.

След малко в стаята влезе Марк Трегс. Лора се бе загледала в някакъв филм по телевизията — „Бос в парка“ — с Робърт Редфорд и Джейн фонда, отпреди войната във Виетнам. Трегс се настани в един стол срещу нея и кръстоса дългите си като кокили крака.

— Трябва да се прибирате вкъщи — каза й той. — Няма смисъл да се мотаете из Чатануга.

— Ще си тръгна утре сутринта. Само малко да подремна.

Което е почти невъзможно, помисли си тя. Щом затвореше очи, чуваше детския плач и воя на сирените.

— Не мога да ви помогна. Искам, но не мога.

— Знам. Вече ми каза.

— Казвам ви го пак. — Той сплете тънките си пръсти и я погледна с бухалските си очи. — Ако можех да направя нещо за вас, щях да го направя.

— Точно така.

— Говоря сериозно. Яд ме е, че не мога да ви помогна. Аз съм просто… пазач, пишещ антикултурни книги, които се четат от не повече от хиляда души. — Трегс не отместваше поглед от нея. — Пикая срещу вятъра.

— Какво?

— Баща ми винаги е казвал, че като порасна, ще пикая срещу вятъра. Дали ви харесва или не, но съм такъв — вървя срещу себе си. — Той вдигна рамене. — Може би пикая срещу вятъра от толкова отдавна, че вече е започнало да ми харесва. Това, което искам да кажа, е, че ние живеем добър и обикновен живот — жена ми и аз. Не ни трябва много, а и не искаме много. Само свободата да говоря и пиша, да си свиря със свирката горе в Рок Сити и да медитирам от време на време. Животът е добър. Знаете ли защо е толкова добър? — Той я изчака да поклати глава. — Защото не очаквам нищо от него. Девизът ми е: Нека да бъде! Огъвам се по вятъра, но не се чупя.

— Дзен[1] — каза Лора.

— Да. Ако се опитваш да се съпротивляваш на вятъра, току-виж, че ти счупил гръбнака. Затова си седя на слънце, свиря си на свирката, пописвам от време на време на тема, която вече никого не интересува, гледам как децата растат и в душата ми има мир.

— Е, да можеше и в моята да има!

Влезе Роуз. Предложи на Лора глинената чаша с образа на мъжа си.

— Пак „Ред Зингър“ — каза Роуз. — Мислех, че…

— Не тази чаша! — Марк Трегс скочи на крака в момента, в който Лора провря пръсти в дръжката. — Боже господи, не!

Лора примигна, вдигнала поглед към него, а той понечи да я вземе от ръката й. Роуз се дръпна назад.

— Спукана е, искам да кажа! — добави Трегс и по устните му се плъзна глупава усмивка. — Дъното й тече.

Лора обаче я дръпна.

— Днес следобед нищо й нямаше.

Усмивката му замръзна. Очите му отскочиха към Роуз, после пак се върнаха към Лора.

— Може ли да ми върнете чашата, моля? — каза той. — Ще ви донеса друга.

Лора се вгледа в лицето на Трегс, изписано на чашата. Същата глупава усмивка. Майсторски направена чаша, помисли си тя. Изработена е от истински художник. Тя повдигна чашата внимателно, за да не разлее чая, и докато разглеждаше дъното за пукнатина, Трегс каза с напрегнат глас:

— Дайте ми я!

На дъното нямаше пукнатина. Затова пък имаше подпис на художника. Две главни букви и дата: ДД, ’85.

ДД. Диди.

Както при Беделия?

Диди правеше разни работи — бе казал Трегс. — Беше грънчарка и продаваше изработеното в града.

Лора почувства как сърцето й подскочи. Без да гледа към Трегс, тя отпи от чая. Роуз бе застанала на шест фута от мъжа си и по изражението й се четеше, че го е провалила. Секундите отминаваха — Редфорд и фонда кудкудякаха по телевизията, а вън дрънкалките тихо прозвънваха. Лора пое дълбоко въздух.

— Къде е тя? — попита.

— Искам да си тръгнете веднага.

— Беделия Морс. Диди. Тя е правила тази чаша, нали? През 1985. Къде е тя?

Лицето й пламтеше, а очите й бяха приковани в Трегс.

— Наистина не знам за какво говорите. Трябва да ви помоля да напуснете дома ми.

— Ще ви платя хиляда долара, за да ми уредите среща с нея — каза Лора. — Кълна се в Бога, нямам микрофони. Не работя за — думата самичка й дойде — свинете. Само аз съм, сама. Не ме интересува какво е правила — това, което ме интересува, е да я намеря, защото тя може би ще ми помогне да намеря Мери Теръл и детето ми. Ако трябва да ви се моля, ето, умолявам ви: моля ви, кажете ми къде е тя.

— Вижте, не разбирам за какво става въпрос. Както ви казах и преди, аз не…

— Марк? — Гласът на Роуз бе приглушен.

Той й хвърли бърз поглед.

Роуз се втренчи в Лора със стиснати устни.

— Моля ви — каза Лора.

Роуз отново заговори тихо, сякаш се страхуваше да не разбуди мъртвец.

— Мичиган — каза тя. — Ан Арбър, Мичиган.

Още щом думите излязоха от устата й, Трегс викна:

— О, боже! — Лицето му цялото почервеня. — Всемогъщи боже! Не чу ли какво ти казах? Казах, че искам веднага да се махаш от къщата ми!

— Ан Арбър — повтори Лора и стана, все още стискайки чашата в ръка. — Под какво име?

— Ама ти английски не вдяваш ли? — попита я Трегс.

В брадата му блестяха капчици слюнка. Той хукна към вратата и я отвори. Лъхна ги студен повей.

— Вън!

— Марк! — каза Роуз. — Трябва да й помогнем.

Той завъртя глава така енергично, че косата му литна.

— Не! В никакъв случай!

— Не работи със свинете, Марк. Вярвам й.

— Точно така! Ти да не искаш и двамата да ни опандизят? Роуз, свинете могат да ни заковат задниците към стената! — Очите му с измъчено изражение се впиха в Лора. — Не ми трябват никакви бели на главата — каза той с умолителна нотка в гласа. — Просто си вървете. Окей?

Лора не помръдна от мястото си. Лекотата в главата й бе изчезнала, а краката й бяха пуснали сякаш корени в пода.

— Ще ви платя две хиляди долара, за да ми уредите среща с нея — каза му тя. — Не е необходимо ФБР да знае. Това ще бъде само между мен и теб. Кълна се в Бог, че и думичка няма да кажа къде е Беделия Морс. Не ме интересува какво е направила или какво сте правили, за да я скриете. Това, което ме интересува, е да си върна сина. Това е най-важното нещо на света за мен. Вие няма ли да се чувствате по същия начин, ако отвлекат някое от децата ви?

Последва дълга пауза. Навън дрънкалките звънтяха тихо. Лора чакаше и нервите й се опъваха с всяка изминала секунда.

Накрая Роуз каза:

— Затвори вратата, Марк.

Мъжът се поколеба — на слепоочието му затуптя синя веничка. Червенината от лицето му бе сменена от тебеширена белота. Затвори вратата и когато резето й щракна, той се стресна.

— О, Исусе! — каза Марк тихо. — Изпий си чая.

Той разказа на Лора историята и тя я изслуша, седнала на твърдия диван, едва сдържаща се на едно място от нетърпение. Марк продължил да поддържа връзка с Беделия Морс и след като комуната им се разпаднала. Той се опитал да я убеди да се махне от Сторм Фронт, но тя се била вече „запалила“, както той се изрази. Почти през цялото време, докато била с Фронта, била друсана с киселина, а и тя била от тия хора, които имат нужда да принадлежат към някаква група — било то комуна или военизирана банда терористи. Около три месеца след като Сторм Фронт бил разгромен в Линдън, Ню Джърси, Диди се обадила на Марк по телефона. Трябвали й малко пари да промени лицето си, по-точно носа и брадичката. Марк й изпратил малка „контрибуция за каузата“. През останалите години Диди изпращала на Марк и Роуз различни глинени изделия — халби, саксии, чаши и абстрактни скулптури. Повечето от тях Марк продавал, но някои запазил, както тая чаша с неговия образ.

— Последния път, когато разговаряхме, беше преди пет или шест месеца — каза той. — Каза, че била добре, продавала работите си и се оправяла в Ан Арбър, Даже водела курсове по грънчарство. Ще ви кажа нещо, което знам със сигурност — Диди е окей. Не е вече това, което беше. Не употребява киселина и е последният човек на земята, който би отмъкнал бебе. Не мисля, че знае повече за Мери Терър, отколкото казват по новините.

— Искам да се убедя в това лично — каза му Лора.

Марк постоя малко, обхванал брадичката си с ръка, потънал в мисли. После погледна Роуз и тя кимна. Той се изправи, отиде до телефона и отвори окъсано тефтерче с телефонни номера. След това набра и зачака.

— Не си е вкъщи — каза той след десет позвънявания. — Живее в една къща извън Ан Арбър.

Той погледна часовника с Мики Маус.

— Обикновено не закъснява вечер… или поне не закъсняваше.

Той затвори, почака около петнайсетина минути, после опита отново.

— Никой не отговаря — докладва той.

— Сигурен ли сте, че живее още там?

— През септември беше там. Обади ми се да ми каже за курсовете, които водела.

Марк си направи чаша чай, докато Лора и Роуз разговаряха, после опита трети път. Отново никакъв отговор.

— Скитня — каза Марк. — Но не е нощна птица, това го знам.

Малко преди полунощ Марк опита отново. Телефонът от другата страна звънеше ли, звънеше, но никой не отговори.

— Заведи ме при нея — каза Лора.

— Хм, хм. Не става.

— Защо не? Ако тръгнем сутринта, до понеделник ще се върнем. С моята кола.

— До Мичиган? Човече, това е много път.

Лора отвори чантичката си и извади чековата книжка. Ръцете й трепереха.

— Ще платя всички разходи — каза тя. — Ще напиша чек за сумата три хиляди долара, ще го осребря и ще ти дам парите веднага щом намерим Беделия Морс.

— Три хиляди долара? Момиче, ти луда ли си или богата?

— Имам пари — каза Лора. — Парите са нищо. Искам да си върна сина.

— Да, виждам. Но аз… утре… имам работа.

— Обади им се, че си болен. Не съм убедена, че за един уикенд в Рок Сити ще изработиш три хиляди долара, какво ще кажеш?

Пръстите на Марк гладеха несъзнателно брадата. Започна да крачи из стаята, поглеждайки от време на време към Лора и Роуз. Спря до телефона и опита още веднъж. След десетина позвънявания каза:

— Сигурно е отишла някъде за уикенда.

— Три хиляди долара — каза Лора, вдигна чека и му показа написаната на него думичка — в брой. — Само ме заведи до къщата й.

Роуз се прокашля и се размърда на мястото си.

— Доста пари са, Марк. Колата има нужда от ремонт.

— Добре че ми каза.

Той продължи да крачи с поглед, забит в земята. После внезапно спря.

— Никакви свини? Закълни се в Бога, че няма да има никакви свини!

— Кълна се.

Марк се намръщи, обхванат от нерешителност. Обърна се към Роуз, дано тя му подскаже какво да прави, но тя само вдигна рамене. Той трябваше да решава.

— Нека си помисля малко — каза на Лора. — Обади ми се утре заран към осем. Ако не успея да се свържа с Диди дотогава… ще видим какво ще правим.

Лора разбра, че засега това бе най-доброто, което можеше да очаква. Беше почти дванайсет и половина и време за сън, ако това за нея е възможно. Изправи се, благодари на Марк и Роуз за гостоприемството, взе си чека и си тръгна. Излезе навън в студения вятър, наведена срещу него, но гръбнакът и така и не се счупи. Преди да си легне, ще коленичи и ще се помоли. Тези думи, изречени към бог — чути или нечути, — я крепяха да не изгуби разсъдъка си. Ще го помоли да опази Дейвид още една нощ и да не превръща кошмара със сирените и снайперите в действителност.

Лора се качи в БМВ-то и подкара.

Лампите в дома на Трегс не изгаснаха. Марк бе седнал в позиция лотос на пода пред смълчания телевизор, със затворени очи, молейки се на своя бог.

[1] Будистко учение, наблягащо на вътрешно просветление чрез директно, интуитивно самосъзерцание. — Б.пр. ↑

5. Разумно

Събота вечерта, седемнайсети февруари.

Утре, плачещата дама. И Лорд Джак, който ги чака — нея и Дръмър.

Бебето спеше на другото легло, повито в одеяло. Мотелът в Сикокъс, Ню Джърси, се наричаше „Камио Мотър Лодж“. Имаше миниатюрна кухничка и изглед към магистралата. Таваните бяха напукани от вибрациите от тежките камиони, внасящи и изнасящи стоки от Ню Йорк Сити.

Малко преди единайсет часа Мери облиза едно усмихнато лице от пакетчето промазана хартия, целуна Дръмър по бузката и седна пред телевизора.

Даваха някакъв филм на ужасите. За това как мъртвите се измъкват от гробовете си и тръгват да сеят ужас сред живите. Те излизаха с мръсни и ухилени лица, с уста, пълна с вампирски зъби и червеи. Мери Терър ги разбираше — миризмата на гнило и ужасяващата самота в гроба и бяха добре познати. Погледна дланите си. Бяха мокри. Уплаши ли се? — помисли си. Да, плаша се от утрешния ден. Променила съм се. Остаряла съм и съм се отпуснала. Какво ще стане, ако той не ме хареса такава? Какво ще стане, ако той си мисли, че съм все още руса и стройна и о, ако видя в очите му, че не ме иска, о, ще умра. Не, не. Та аз му нося сина! Нашият син! Нося му светъл лъч в тъмнината и той ще каже: Мери, аз те обичам, винаги съм те обичал и те чаках, о, толкова дълго те чаках.

Всичко ще е наред, помисли си тя. Утре е денят. Два часът. Още четиринадесет часа. Вдигна ръце и ги погледна. Трепереха леко. Полудявам, помисли си. Видя как влагата на дланите почервенява като излизаща от порите кръв. Полудявам. От порите ми излиза не пот, а кръв! Не, не — това е киселината. Спокойно, отпусни се, позволи й да те понесе. Да, понесена от вятъра, о, да…

Някой изпищя. Мери се стресна. На екрана на телевизора се виждаше как млада жена се опитва да избяга от залитащ полуразложен труп. Продължавайки да пищи, жената се спъна и падна на земята, а преследващото я чудовище се хвърли към екрана.

Екранът се пръсна с трясък като пистолетен изстрел и под дъжд от стъкла главата на оживелия труп се подаде от телевизора. Мери наблюдаваше, занемяла от ужас и очарование, как полуизгнилата страхотия се измъква от апарата. Раменете му се заклещиха, но тялото му бе само кости и жили и в следващата секунда, с неистови гърчове, то успя да се изхлузи.

Стаята се изпълни с мирис на гроб и тлен. Оживелият труп застана пред Мери Терър. От сухия череп висяха няколко кичура дълга черна коса, а на спеченото като на сушена ябълка лице Мери долови очертанията на дръпнати встрани очи. Устата се отвори и хриптящ глас оформи думите:

— Здравей, Мери.

Тя разбра кой беше това, щом идва от света на мъртвите.

— Здравей, СинСин.

Студени пръсти докоснаха рамото й. Тя се обърна наляво и видя още едно излязло от гроба създание, носещо покрити с прах африкански амулети. Акита Уошингтън се бе стопил в малка тъмна фигурка, а това, което едно време беше ебонитово черна плът, сега бе прокажено сива кора. Той вдигна два костеливи пръста.

— Мир, сестро.

— Мир, братко — отговори тя и отвърна на знака.

В ъгъла на стаята се появи трета фигура с мъртвешко костеливо лице, наведено настрани. Приживе това същество е било дребна жена, но в смъртта си бе подпухнало и издуто, а от кухината, където едно време са били вътрешностите, се точеха някакви тъмни лъскави неща.

— Мери — каза тя с отвъден глас, — кучко такава.

— Здрасти, Джанет! — отговори Мери. — Изглеждаш отвратително.

— Смъртта не помага много-много на добрата външност — съгласи се Джанет.

— Чуйте! — каза Акита и заобиколи стола, за да застане до СинСин.

Краката му бяха полуизгнили кибритени клечки, а на мястото на половия му орган пируваха бели червеи.

— Утре отиваш там. Може да ти се отрази зле, сестро. Не ти ли е идвало някога наум, че това съобщение в „Стоун“ може да са го написали свинете?

— Мислих за това. Свинете не знаят нищо за плачещата дама. Никой не знаеше, освен нас.

— Тумбс знаеше — каза Джанет. — Кой може да каже дали не е казал на свинете?

— Тумбс не би проговорил. Никога!

— Лесно е да се каже, трудно е да се провери — намеси се и СинСин. — Откъде си толкова сигурна, че това е съобщението от Лорд Джак? Свинете може би са зад това, Мери. Утре като отидеш, може да попаднеш на капан.

— Не искам да слушам такива работи! — каза Мери. — Сега си имам бебе и искам да го отнеса на Джак! Всичко ще е наред!

Акита наведе лице към нея — очите му бяха бели като речни камъни.

— Ти по-добре пази гърба си, сестро! Не знаеш със сигурност кой е изпратил съобщението. Пази си гърба, и то много внимателно!

— Да. — Джанет прекоси стаята и отиде да оправи една изкривена картина на стената, оставяйки тъмна следа по кафявия мокет. — Свинете може да те следят и в момента, Мери. Може би ти готвят някой номер. Мислиш ли, че в затвора ще ти хареса?

— И аз не мисля. По-добре мъртва, отколкото в тоя зандан.

Тя най-накрая нагласи картината както искаше — Джанет винаги е била подредена — и продължи:

— Какво ще правиш с бебето?

— Ще го дам на Джак.

— Не, не — каза СинСин. — Какво ще правиш с бебето, ако там те чакат свинете?

— Няма да ме чакат.

— Аха. — СинСин й отправи призрачна усмивка. — Но нека си представим, че ще го направят, Мери. Да допуснем, че си се прекарала някъде и свинете утре почнат да извират отвсякъде. Ти си заредена, нали?

— Да.

Щеше да носи малкия магнум.

— И така, ако свинете са там и те чакат, и ти нямаш никакъв друг изход, какво ще направиш?

— Аз… не знам… какво…

— Разбира се, че знаеш — каза Акита. — Няма да се оставиш свинете да те хванат жива, нали? Ще те хвърлят в една дълбока дупка, Мери. Ще ти вземат детето и ще го дадат на някоя патка, дето не заслужава да има дете. Знаеш името й — Лора.

— Да. Лора — кимна Мери.

Бе гледала новините по телевизията и бе прочела във вестниците. Миналата седмица „Тайм“ помести и снимка, редом с една нейна от времето, когато играеха на диск в Бъркли.

— Дръмър сега е твое дете — каза Джанет. — Няма да им го дадеш, нали?

— Не.

— И така, какво ще правиш, ако свинете са там — повтори СинСин — и нямаш никакъв изход?

— Ами… аз ще…

— … застрелям най-напред бебето — подсказа й СинСин. — После ще завлечеш колкото е възможно повече свине със себе си. Не звучи ли разумно?

— Да — съгласи се Мери. — Разумно.

— Сега свинете имат какви ли не нови оръжия и измишльотини — каза Акита. — Трябва да го застреляш много бързо. Без колебание.

— Без колебание — повтори Мери като ехо.

— После можеш да дойдеш при нас. — Джанет се ухили и съсухреното й лице се напука около челюстната става. — Ще се надрусаме и ще си направим щур купон.

— Трябва да намеря Джак.

Мери видя как думите й заплуваха във въздуха, отдалечавайки се от нея, очертани в бледосиньо като колелца цигарен дим.

— Трябва да намеря Джак и да му дам нашето дете.

— Ще бъдем с теб — обеща СинСин. — Братя и сестри по дух, както винаги.

— Както винаги — каза Мери.

СинСин, Акита и Джанет започнаха да се разпадат. Това бе тихо разпадане — костите се отдалечаваха една от друга, сякаш бавно преодоляваха съпротивата на лепило, държало ги до този момент събрани. Мери ги гледаше как стават на парчета със същия интерес, с който би гледала и една средно забавна ТВ програма. От разпадащите се тела излезе сива мъгла, пронизана тук-там от сини линии, и тази мъгла се прокрадна към Мери Терър. Усети студеното й дихание по устните и ноздрите си, като смога в Сан Франциско. Тя влезе в нея през носа и устата и по пътя си смрази гърлото й. Подуши цял арсенал от миризми — тамян, гробищна тлен и барутен дим.

Екранът на телевизора се бе излекувал. Даваха друг филм, този път черно-бял. Вариант девет от Открития Космос, Тор и Вампира. Мери Терър затвори очи и видя плачещата дама — високо вдигнала факел над мръсното пристанище. Дамата плачеше от много отдавна, с крака, забити в бетона на Шибаната система, но винаги бе крила сълзите си. На онзи четвърти юли през 1972 година Сторм Фронт бе решил да накара света да види сълзите й. Бяха решили да отвлекат петима шефове на манхатънски корпорации, да превземат плачещата дама със сила, докато свинете уредят въпроса с телевизионното предаване на живо, един милион долара в брой и реактивен самолет за Канада. Това никога не стана. Първи юли да, но не и четвърти.

Вече е осемнайсети, сети се Мери. Лорд Джак ще я чака в два часа следобед.

Но ако не е там, какво ще прави?

Мери се усмихна мрачно в пурпурните си видения. Почна да мисли като СинСин.

Но какво ще прави, ако свинете са там?

Ще застреляш най-напред бебето. После ще завлечеш колкото е възможно повече свине със себе си.

Разумно.

Мери отвори очи и се изправи на километричните си нозе. Цялата бе едно туптящо сърце, кръвта шумеше във вените й като камионите, профучаващи по магистралата. Отиде в стаята, където спеше Дръмър, седна на леглото и го загледа. Видя как леко се намръщи насън — една буря в чистата му душа. Засмука енергично биберона и по лицето му отново настъпи мир. Напоследък бе почнал да се буди в три-четири сутринта, искайки да бъде нахранен. Мери бе станала майстор в храненето и в сменянето на памперси. Майчинството ми идва отръки, реши тя.

Можеше да го убие, ако се наложи. Знаеше, че може. После щеше да продължи да стреля, докато свинете я свалят, и тогава ще се присъедини към Дръмър, към своите братя и сестри, там, където поколението на свободната любов никога не умира.

Мери легна до Дръмър и се примъкна към него, за да усети топлината му. Обичаше го повече от всичко на света, защото бе неин.

Ако трябва да напуснат тоя свят заедно, така да бъде.

Карма. Тъй ставаха тия работи.

Мери се унесе в сън и киселината бавно я отпусна. Последната й мисъл бе за Лорд Джак, хубав като слънце в зимния ден, как приема донесения от нея подарък.

6. Търсена жена

Десет часа преди разговора на Мери с мъртвите Лора натисна звънеца на една тухлена къща, на шест километра западно от Ан Арбър, Мичиган. Беше слънчев ден, но бе много студено, по небето плуваха огромни бели облаци. Марк бе напъхал ръце в якето си и от устата му излизаха кълбета бяла пара.

Лора и Марк бяха тръгнали от Чатануга в петък сутринта, а вечерта бяха в Дейтън, Охайо, преспаха там и на другата сутрин продължиха. Минаха през огромната територия на Мичиганския университет, средище на студентското недоволство през шейсетте и седемдесетте, а сега повече известен с росомахите си.

Вратата се отвори. Възрастен мъж с приятно, обветрено лице и лунички по голия череп предпазливо надникна навън.

— Да?

— Здравейте! — усмихна му се Лора сдържано. — Мъчим се да намерим Даян Даниълс. Бихте ли ни казали къде би могла да бъде?

Той огледа първо нея, после премести поглед върху Марк и най-накрая присви очи към малката каменна къщичка от другата страна на пътя, заобиколена от дъбове и брястове, с дълга и кална алея, водеща към входа.

— Даян я няма — каза той.

— Знаем. Просто се питахме дали нямате някаква представа къде е.

Тази къща и другата, принадлежаща на Даян Даниълс, известна по-рано като Беделия Морс, бяха единствените къщи в тази отсечка на пътя.

— Замина — каза той. — Не знам къде.

— А кога тръгна? — попита Марк.

— О, четвъртък следобед, мисля, че беше. Каза, че тръгва на север, ако това ще ви е от полза.

В гърлото на Лора се събра буца и тя с усилие я преглътна. Да е толкова близо до Беделия Морс и да не може да я намери бе истинско мъчение.

— Каза ли кога ще се върне?

— Каза, че заминава за уикенда. Вие приятели ли сте й?

— Аз съм неин стар приятел — отговори Марк.

— Е, съжалявам, че я изпуснахте. Ако това ще ви помогне, мисля, че е отишла да птичарства някъде.

— Да птичарства? — учуди се Лора.

— Да. Помоли ме да й дам бинокъла си. Виждате ли, жена ми и аз сме наблюдатели на птици. Членуваме в дружинката. — Той потърка брадичка. — Даян е самотен тип жена. Ако реши, от нея би станала добра наблюдателка.

Лора кимна разсеяно, обърна се и пак погледна към къщичката. На пощенската кутия бе нарисуван знакът на мира. Отпред имаше някаква абстрактна скулптура, цялата в остри ъгли и ръбове.

— Даян изведнъж стана много търсена жена — каза възрастният мъж.

— Какво?

— Доста търсена — повтори той. — Обикновено няма посетители. По някой път идва да играем шах. Бие ме като брашнен чувал. Вчера един друг пита за нея.

— Друг? — намръщи се Марк. — Кой?

— Неин приятел — каза мъжът. — Един с болно гърло. Пъха си някакви шашми в гърлото и говори през говорители. Отвратително нещо.

— Даян не ви ли каза при кого отива? — попита Лора, връщайки се към темата на разговора.

— Не. Просто каза, че заминава да прекара уикенда някъде. На север.

Очевидно бе, че човекът не знае нищо повече.

— Благодаря ви — каза Лора, мъжът им пожела приятен ден и затвори вратата.

Тръгнаха обратно към БМВ-то. Марк ритна една шишарка и каза:

— Струва ми се малко странно.

— Кое?

— Това за оня с болното гърло. Странно ми се струва.

— Защо? Може да е някой от учениците й.

— Може. — Марк застана до колата и се заслуша в шума на вятъра в оголените дървета. — Просто имам странно усещане, това е всичко.

Той се качи в колата, а Лора седна зад волана. Пътуването им от Юга се бе превърнало за нея в лекция за радикалната философия и учението на Дзен. Марк Трегс притежаваше задълбочени познания за военизираните движения през шейсетте и те се бяха впуснали в дълга и оживена дискусия за убийството на Джон Ф. Кенеди като първи признак за просмукването на отровата в Америка.

— Е, какво ще правим сега? — попита, докато Лора палеше.

— Ще чакам Беделия Морс да се върне — отговори тя. — Ти си свърши работата. Ако искаш, ще ти купя билет и се качваш на самолета за Чатануга.

По пътя за Ан Арбър Марк обмисли предложението.

— Диди няма да иска да приказва с теб, ако мен ме няма — каза той. — Даже няма да те пусне до вратата си. — Отметна дългата си коса назад, обърна се към пейзажа навън и продължи: — Не, по-добре да остана — реши. — Ще кажа на Роуз да се обади по телефона, че съм болен. Няма проблеми.

— Смятах, че нямаш търпение да се върнеш.

— Така е, но… мисля, че искам да видя Диди. Просто така — в името на старото ни приятелство.

Имаше нещо, което Лора се канеше отдавна да попита, и й се строи, че точно сега му е времето:

— В книгата ти има един ред, посветен на Диди: „Съхрани вярата и любовта си към този, с когото си.“ Кого имаш предвид? Да не живее с някого?

— Да — каза Марк. — Със себе си. Миналото лято я убедих да не си прерязва вените. — Той погледна Лора бързо и после пак обърна глава. — Носи някакъв огромен товар. Не е същата, каквато беше. Според мен миналото я убива.

Лора се загледа в ръцете си на волана и откри нещо, което направо я стресна. На ноктите й нямаше лак и те бяха мръсни. Душът й тази сутрин беше, колкото да отбие номера. Диамантът на сватбения й пръстен — връзка с Дъг — изглеждаше тъпо на ръката й. Преди тази бъркотия тя бе много взискателна към маникюра и почистването на пръстените. Тези неща сега й се струваха напълно безсмислени.

— Някакъв си тип с болно гърло — каза замислено Марк. — Питал за Диди. Не знам. Нещо не ми харесва.

— Защо?

— Ако е някой от учениците й, щял е да знае, че през уикенда тя няма да е в града.

— Не е задължително.

Той изхъмка.

— Може и да си права. На мен ми изглежда странно и това е.

Лора каза:

— Това добре ли е? — И посочи мотела отляво.

Марк каза, че го устройва и тя отби в паркинга. Първото нещо, което щеше да направи, като се прибере в стаята си, бе да се обади на ФБР и да говори с Касъл, но нямаше намерение да издава нито Марк, нито Беделия Морс. Знаеше, че ще полудее, докато не разговаря насаме с Диди.

Докато Марк и Лора се регистрираха в мотела, високият слаб мъж, който бе паркирал тъмносиния си буик, в един черен път на около половин миля от къщичката на Беделия Морс, се отправи към колата си, тъпчейки с ботуши гнилата шума. Носеше кафяви панталони и сива парка[1] — тези цветове му помагаха да крие присъствието си в оголената от зимата гора. На шията му висеше фотоапарат „Минолта“ с телеобектив, а на гърба си имаше торба с камуфлажен цвят, в която бе сложил диск за близко подслушване, слушалки, миниатюрен магнетофон, както и един зареден 45-калибров автоматичен пистолет. Лицето на мъжа бе скрито в качулката, но се чуваше хриптящото му дишане.

Като стигна до колата си, той отключи багажника и остави фотоапарата и торбата в него до черния кожен калъф, в който спокойно лежеше пушка „Валмет Хънтър“, 308-и калибър, с оптически мерник и пълнител с девет патрона.

Неговата къща на северозапад бе на около петнадесет мили оттук, а градът се казваше Хел[2].

Той подкара за натам, стиснал волана с облечените си в черни ръкавици ръце, със зловеща усмивка на лицето.

[1] Горна дреха с качулка и с кожа отвътре. — Б.пр. ↑

[2] Ад. — Б.пр. ↑

7. Тарторът на всички свине

Зад Мери Терър бе Ню Йорк Сити. Над нея — сиво небе, покрито с облаци. Под нея — палубата на корабчето, пренасящо група туристи през набраздените от вятъра води към това, което лежеше пред тях — плачещата дама на Острова на свободата.

Мери стоеше на завет в покритата с плексиглас кабина, взела Дръмър на ръце. Плачещата дама растеше все повече и повече, с факел в едната ръка и книга, притисната към гърдите — в другата. Останалите пътници, повечето японци, правеха снимки като луди. Мери подрусваше Дръмър и тихичко му говореше, а сърцето й лудо биеше, докато корабчето приближаваше местоназначението си. В огромната чанта на рамото си носеше магнума, напълно зареден. Облиза устни. Около пиедестала на плачещата дама се разхождаха хора, а на пристана, където корабчето щеше да спре, един човек хранеше чайките. Мери погледна часовника на китката си. Беше два часът без осем минути. Чак сега разбра, че Островът на свободата е много голямо място. Къде точно трябваше да се осъществи контактът? Съобщението в Стоун не уточняваше. В сдържаното й изражение се прокрадна лека паника — какво ще стане, ако не успее да намери Джак? Какво ще стане, ако той я чака, а тя не успее да го намери? Спокойно, каза си. Довери се на кармата и си отваряй очите.

Дръмър започна да плаче.

— О-о, о-о, о-о! — каза тя нежно и му даде биберона.

Под очите й имаше черни кръгове. Сънят й бе неспокоен, пълен с призраци — свине с пушки и пищови, хвърлящи се отгоре й от всички страни. Още докато си купуваше билет, бе прехвърлила другите туристи — никой от тях не миришеше на свиня и никой от тях нямаше лъснати обувки. Но така, на открито, тя не се чувстваше сигурна и още щом стъпеше на острова, щеше да отвори ципа на чантата, за да може мигновено да извади пистолета, ако се наложи.

Корабчето започна да забавя ход — пред тях се издигаше исполинската снага на плачещата дама. После от него полетяха въжета, то опря борд в пристана и спусна стълбата.

— Внимавайте при слизането, внимавайте при слизането! — извика някой от екипажа и възбудената тълпа туристи започна да слиза на брега.

Време беше. Мери изчака всички да слязат, после отвори ципа на чантата и двамата с Дръмър стъпиха на бетонния пристан на острова.

В студения вятър над пристана с писък се въртяха чайки. Очите на Мери шареха наляво и надясно — една възрастна двойка се разхождаше покрай перилата, едра жена подбутваше пред себе си две деца, три тийнейджърчета с кожени якета се бутаха и викаха с пронизителни гласове, на една пейка бе седнал мъж в сиво спортно облекло, отправил празен поглед към града, още един мъж с кафяво палто хвърляше фъстъци на чайките. На краката си имаше лъснати обувки и Мери се отдалечи бързо от него, усещайки как кожата на тила й настръхва.

Един униформен гид събираше японците около себе си. Мери го подмина, закрачила по алеята, излизаща досами водата. По нея плуваха мазни петна и умрели риби показваха подутите си бели кореми. Към нея се приближаваше жена — сама. Имаше дълга черна коса, развяваща се от вятъра, и бе облечена с червено палто. На около шест крачки от нея жената внезапно спря и се усмихна.

— Хей, здрасти! — каза тя весело.

Мери се приготви да отвърне, но иззад гърба й излезе млад чернокос мъж.

— Здрасти! — отвърна той на жената и ръцете им се съединиха. — Искаш да се скриеш от мен, така ли? — подразни я той.

Те обърнаха гръб на Мери Терър и се облегнаха на перилата, притиснати един в друг, а Мери продължи нататък с Дръмър. Проби си път през още една група японци, насочили апаратите си към плачещата дама. Окото й долови проблясване на значка и тя погледна надясно. На около десет метра от нея бавно се разхождаше свиня в тъмносиня униформа. Тя бързо отмести поглед от него, отиде към перилата, където се спря с Дръмър в ръка и се загледа в сивата пелена, обвила града. Едната й ръка лежеше, отпусната на отвора на чантата — имаше почти мигновен достъп до магнума. Почака така няколко секунди, после с разтуптяно сърце бавно отвърна поглед от гледката. Свинята бе отишла от другата страна на туристите. Притаила дъх, тя го проследи с поглед как се отдалечава. Тук не е безопасно, помисли си Мери. Много е открито. И изведнъж като гръм я порази мисълта — това не е място, което Лорд Джак би избрал за среща! Няма къде да се скриеш и няма накъде да бягаш, ако капанът щракне. Видя как един чернокож с яке се е зазяпал в нея — тя също се загледа в него, докато накрая той отмести поглед и тя закрачи отново напред. Нещо никак не й харесваше, това място бе лошо, не бе в стила на Джак. Когато хвърли поглед назад, видя чернокожия да става и да отива към перилата, стремейки се сякаш да не я изпусне от поглед.

Капан — помисли си. В нея звънна тревожен сигнал. Във въздуха миришеше на свини. Мъжът, който хранеше чайките, изведнъж се появи, крачейки бавно покрай перилата със свинските си лъснати обувки, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на палтото си. Познаваше този тип свини, носещи огнестрелно оръжие — тежестта на оръжието си личеше в походката на това копеле. Сълзи на ярост напълниха очите й, в мозъка й тревожно запищя предупредителен сигнал: Капан! Капан! Капан!

Мери закрачи бързо, отдалечавайки се от чернокожия с якето и от копелето с лъснатите обувки. С биберон в устата, Дръмър започна да издава тихи мяукащи звуци, доловил вероятно напрежението на Мери.

— Ш-ш-ш — успокои го тя. — Мама е тук.

Раменете й се напрегнаха. Чакаше да чуе шум от свирка или от радио — сигнал за врага да започне операцията по залавянето й. Знаеше какво да прави, когато това стане. Най-напред убива Дръмър с изстрел в главата. После продължава да стреля по гъзомийниците, докато не я свалят. Разумно. Няма да умре, преди да отведе някого със себе си, и проклета да е, ако им се даде жива.

Изведнъж Мери се закова на място. Дъхът й спря.

Ето го. Ето го там. Пред нея, облегнат на перилата, зареял поглед в Атлантика. Тялото му все още бе младо и стройно и дългата му коса се стелеше на златни талази по раменете. Носеше протрито кожено яке, избелели дънки и високи обувки. Пушеше цигара и димът се извиваше около главата му, после вятърът го отнасяше.

Лорд Джак. Ето го, чака нея и бебето.

Не можеше да помръдне. Една сълза — не от ярост, а от избликналата радост — бавно се търкулна по дясната й буза. В гърлото й се събра буца и тя се уплаши — няма да може да проговори. Направи крачка към него, разкъсвана от желание да се хвърли в обятията му. Той изтърси цигарата отвъд перилата и се загледа във виеща се в небето чайка. Мери виждаше фино очертания нос и деликатната брадичка. Беше махнал брадата, но си беше той! О, мили боже, той беше, ето го тук, пред нея!

Мери тръгна към него, треперейки цяла. Беше по-дребен, отколкото си го спомняше. Разбира се, че ще бъде — тя е станала по-едра, отколкото беше.

— Джак? — каза нежно, със задавен глас.

Пое си дъх и опита отново, готова да откликне на пламъка, който ще лумне в очите му, като се обърне и я види.

— Джак?

Главата му се обърна.

Лорд Джак бе момиче.

Тийнейджърка, може би седемнайсет или осемнайсетгодишна. Дългата й руса коса танцуваше на вятъра, а от ухото й висеше малко сребърно скелетче. Тя вторачи в Мери студен и враждебен поглед, стиснала цигарата в уста.

— Нъ мени ли гуворити? — попита я.

Мери се спря с внезапно натежали крака. Усети как лицето й се втвърдява, как радостта отлита от нея като отнесена от вятъра чайка. Издаде някакъв звук — не беше сигурна какъв точно, може би изплъзнал се от непоносимата болка стон.

— Луда скапанячка — промърмори момичето, изниза се покрай нея и се отдалечи.

Той дойде. Плътно зад нея. Гласът.

— Мери.

Не въпрос. Увереност.

Обърна се, прихванала Дръмър с една ръка, пъхнала другата в чантата. Пръстите й обхванаха ръкохватката на магнума.

— Мери — повтори той и бледосините му очи се просълзиха.

Това беше мъжът, който хранеше чайките. Имаше къса кестенява коса, посребрена от двете страни, и очила в рогови рамки. Лицето му бе костеливо, брадичката — твърде дълга, а носът — твърде голям. Около очите си имаше паяжина от бръчки, а устата му бе оградена от две дълбоки линии. Вятърът разгърна малко бежовото му палто и Мери видя, че отдолу е облечен в черен костюм, бяла риза и червена връзка на малки бели точици. Тя погледна към лъснатите му обувки и първото нещо, което й дойде наум, бе, че тарторът на всички свине току-що бе произнесъл името й.

Тя не познаваше това лице. Не познаваше очите му. Свинете бяха щракнали капана. Ръцете му стояха все още в джобовете на палтото. Униформената свиня тръгна към тях, без да бърза. Любителят на якетата се бе облегнал на парапета, забил поглед в сивата вода. Играта бе готова да започне, само че тя щеше да определя правилата. Мери измъкна магнума от чантата и поставила пръст на спусъка, опря цевта в главата на Дръмър. Детето се стресна и примигна.

— Не! — каза непознатият. — Божичко, не! — Той също примигна, изненадан като Дръмър. — Аз съм Едуард — каза той. — Едуард Фордайс.

Лъжец, помисли си тя. Мръсен шибан лъжец! — Той въобще не приличаше на Едуард! Свинята се приближаваше иззад непознатия. Беше на десетина крачки и Мери обра луфта на спусъка, виждайки как примката се затяга.

— Махни го! — каза мъжът бързо. — Мери, не ме ли познаваш?

— Едуард Фордайс имаше кафяви очи.

Спусъкът имаше нужда само от още грам натиск и пистолетът щеше да гръмне.

— Това са контактни сини лещи — каза той. — Очилата са за заблуда.

Свинята бе вече почти при тях. Още малко и ще види пистолета. Мери облиза долната си устна.

— Накарай ме да ти повярвам!

— Аз те измъкнах. Помниш ли къде се крихме? — Той се намръщи, паметта му трескаво заработи. — Ритахме плъхове цяла нощ — добави.

Плъховете. О, да, помнеше ги как ближеха кръвта й.

Свинята бе вече точно зад гърба на Едуард Фордайс. Едуард също го усещаше, затова изведнъж се обърна към него, закривайки Мери с тялото си.

— Студеничко е тук, а, офицер?

— Кучешки студ — каза свинята. Лицето му бе с квадратна челюст и обветрени страни. — Снегът се усеща във въздуха.

— Е, досега не сме видели кой знае колко, така че вече му е време.

— Ами радвайте се тогава на тоя бял боклук! Лично аз бих отишъл на юг през зимата!

Мери нямаше вече време за дискусии. Пъхна пистолета в чантата, но не махна ръката си от ръкохватката.

Свинята направи крачка встрани и хвърли поглед към Дръмър.

— Ваше ли е? — попита той Едуард.

— Да. Синът ми.

— Не го дръжте на тоя вятър. Не е добре за дробовете.

— Разбира се, офицер. Благодаря.

Свинята кимна на Мери и продължи нататък, а Едуард Фордайс впери в нея фалшивите си очи.

— Къде прочете съобщението?

Той. Не Лорд Джак. Той. Мери усети, че й се завива свят и се облегна на парапета.

— Ролинг Стоун — успя да промълви тя.

— Навсякъде го пуснах — Мадър Джоунс, Вилидж Войс, Таймс и в още десетина вестника. Не бях сигурен дали някой ще го види.

— Аз го видях. Мислех… че друг го е изпратил.

Едуард се огледа наоколо. Очите му може и да нямаха същия цвят, но си бяха пак остри като на сокол.

— По-добре да се омитаме. Вече се качват на кораба. Дай аз да нося бебето.

— Не — каза тя. — Дръмър е мой.

Той вдигна рамене.

— Окей. Трябва да ти кажа, че това отвличане на бебето от болницата си е чиста лудост.

Видя как очите й блеснаха при споменаването на тая дума.

— Искам да кажа… не е много удачно.

Тя беше два инча по-висока от него и може би трийсет фунта по-тежка. Ръстът и предполагаемата груба сила на раменете и ръцете й го плашеха. В лицето й винаги бе имало нещо опасно и заплашително, но сега в него се бе промъкнало и нещо свирепо и безпощадно — като на лъвица, натикана в някоя клетка, чиито тъпи пазачи непрекъснато я тормозят с глупашките си подигравки.

— Всички новини разправяха за теб — каза той. — Твърде много внимание привлече към себе си.

— Възможно е. Това ми е работата.

Мястото не бе подходящо за такива разговори. Едуард вдигна яката на палтото си и се загледа подир отдалечаващото се ченге, свинята бе права — снегът се усещаше във въздуха.

— Имаш ли кола?

— Фургон.

— Къде си отседнала?

— В един мотел в Сикокъс. А ти?

— Живея в Куинс — отвърна.

Сега, след като Мери бе махнала оня проклет пищов, нервите му започнаха да се отпускат, но все пак държеше ченгето под око. Отне му няколко минути да я разпознае, след като тя слезе от корабчето. Много се бе променила, както — той осъзнаваше това — се бе променил и той, но като разбра с кого точно си има работа, изпита истински шок. ФБР сигурно са плътно по петите й и застанал до нея, той се чувстваше като мишена в стрелбище.

— Ще идем у вас — реши мъжът. — Имаме толкова много да си кажем.

Опита се да се усмихне, но или му беше много студено, или бе много изплашен, защото нищо не се получи.

— Един момент — каза тя, докато той тръгна към корабчето.

Едуард спря. Мери направи крачка към него и той сякаш се смали.

— Едуард, никой вече не може да ми заповядва.

Вътрешностите й се бяха преобърнали от разочарование, Лорд Джак не бе тук и й трябваше малко време, за да се примири с това.

— Аз пък казвам да отидем у вас.

— Нямаш ми доверие, а?

— Доверието убива. Отиваме у вас или изчезвам.

Той се замисли. На лицето му се появи обидено изражение и по него Мери позна, че това е наистина Едуард Фордайс. Същото изражение бе видяла и онази вечер, когато Джак Гардинър се нахвърли върху него заради инцидента със свинската кола.

— Окей — съгласи се той. — У нас.

Нещо много бързо се нави, помисли си Мери. Имаше нещо в него, което я караше да бъде нащрек — дрехите и обувките му бяха продукт на Шибаната система, униформа на врага. Много внимателно се грижеше за себе си.

— Води! — каза му тя и той тръгна напред, следван на няколко крачки от нея, с Дръмър в сгънатия лакът на едната ръка, а другата все още на ръкохватката на магнума.

На паркинга на Съркъл Лайн, където нямаше хора, Мери измъкна пистолета от чантата и притисна цевта в тила на Едуард.

— Спри! — заповяда му спокойно и той я послуша. — Облегни се на тая кола и разтвори крака.

— О, я стига, сестро! Какво…

— Веднага, Едуард!

— Мамка му, Мери, не ме блъскай!

— Ах, недей! — каза тя, притисна го здраво към колата и само за минутка го препипа.

Никакви пищови, никакви жици, микрофони и магнетофони. Извади портфейла, отвори го с една ръка и провери шофьорската му книжка. Издадена бе в Ню Йорк, на името на Едуард Ламбърт. Адрес — Куинс, Купър авеню 723, ап. 5-B. Снимка на млада и усмихната жена с момченце, което имаше дългата брадичка на баща си.

— Жената и детето?

— Да. Разведен, ако искаш да знаеш. — Той се обърна с пламнало от гняв лице и дръпна портфейла от ръцете й. — Живея сам. Счетоводител съм в една компания за морска храна. Карам „Тойота“, модел 85, колекционирам марки и си бърша задника с тоалетна хартия „Чармин“. Нещо друго?

— Да — каза тя и притисна цевта на магнума в корема му. — Не се опитвай да ме прекараш! Знам, че за главата ми има награда.

Възлизаше на дванадесет хиляди долара и бе обявена от Атланта Конститюшън.

— Ако си мислиш нещо такова, нека ти кажа, че първият куршум ще бъде за теб. Схващаш ли?

— Да — кимна той. — Схващам.

— Хубаво — повярва му тя и скри пистолета, но остави чантата отворена. — Сега пак можем да бъдем приятели, нали?

— Да — каза той с ново уважение в гласа, а може би и страх.

— Ще карам след теб. Ей онзи фургон там е моят.

Мери посочи с ръка към него. Едуард се приготви да тръгне към червената си тойота, паркирана наблизо, но Мери го хвана за ръката. Усети как я залива топла вълна на носталгия и това й помогна малко да излекува болката си от факта, че Лорд Джак го няма.

— Обичам те, братко — каза тя и го целуна по гладко избръснатата буза.

Едуард я погледна учуден и все още ядосан от претърсването. Откачила е, дотолкова поне успя да му стане ясно. Отвличането на бебето бе ненормална работа и го поставяше в същата опасност, в каквато бе и тя. Изпита желание никога да не бе пускал това съобщение. Но Мери му бе сестра по оръжие, бяха живели заедно, бяха се били заедно, заедно бяха страдали от раните си и тя беше нишка към един по-ранен и по-пълен живот. Той каза:

— Обичам те, сестро. — И отвърна на целувката й.

Подуши миризмата на тялото й — нуждаеше се от душ.

Мъжът се качи в тойотата, запали и я изчака да се качи във фургона с бебето. Тя го наричаше Дръмър. Едуард знаеше истинското му име — Дейвид Клейборн. Бе следил цялата история по телевизията, но след онази самолетна катастрофа в Япония новините спряха да отделят внимание на Мери и бебето.

Той излезе от паркинга и погледна в огледалото дали Мери — голямата стара луда Мери — идва зад него. Не беше очаквал да види нея да слиза от корабчето. Пускането на съобщението бе изстрел в тъмното, но разбра, че е улучил далеч по-голяма мишена, отколкото бе очаквал.

— Дванайсет хиляди долара? — каза Едуард, включвайки се в движението, насочено към моста Уилямсбърг. Погледна назад — тя беше зад него, следвайки го плътно. — Сладурка — каза той. — Ще ме направиш милионер.

Ухили се, показвайки предните си коронки.

Тойотата и фургонът прекосиха моста в потока от коли, а от облаците над тях се завъртяха малки бели снежинки.

V. Убиецът се събуди

1. Повредена стока

— Мисля, че ни проследиха — каза Мери за трети път, застанала до прозореца на едностайния апартамент на Едуард Фордайс и загледана надолу към Купър авеню.

Пред прозореца прелитаха въртопи снежинки, носени от вятъра. Долу на улицата до казаните за боклук няколко торби се бяха спукали и сега вятърът гонеше стари вестници и смет по тротоарите. Мери хранеше Дръмър от бутилка с храна и той бе вперил сините си очи в нея, дърпайки здраво биберона. Тя огледа неприветливия булевард надлъж и нашир.

— Беше тъмнокафява кола, форд, мисля.

— Въобразяваш си — отвърна Едуард от кухнята, където приготвяше консервирано чили.

Радиаторите в сградата свиреха и пукаха.

— В тоя град има много коли, така че не ставай параноичка.

— Няколко пъти има възможност да ни изпревари, но не го направи, а намали. — Биберонът изскочи от устата на Дръмър и тя го намести. — Не ми харесва — каза Мери повече на себе си.

— Забрави за това. — Едуард остави чилито да поври на печката и дойде в стаята.

Беше си свалил палтото и жилетката. Носеше червени тиранти — „презрамки“, както ги наричаше.

— Искаш ли нещо за пиене? Имам „Милър Лайт“ и малко вино.

— Вино — каза тя, продължавайки да гледа през прозореца за кафяв форд.

Не бе успяла да огледа добре шофьора. Помнеше чернокожия любител на якета — той се бе върнал със същото корабче, с него се бе върнало и русокосото момиче с коженото яке. Още много хора имаше с тях — дузина японски туристи, една възрастна двойка и още двайсетина други. Дали един или повече от тях не бяха по следите й? Имаше и друга възможност — някой да е следил не нея, а Едуард. Е, нямаше да му е за първи път, нали?

Той донесе чаша червено вино и го сложи на масата, а тя привърши с храненето на Дръмър.

— И така — каза Едуард, — няма ли да ми кажеш защо си взела бебето?

— Не.

— Разговорът ни доникъде няма да стигне, ако не ти се говори.

— Аз искам да слушам — каза тя. — Искам да знам защо пусна съобщението по вестниците.

Едуард отиде до другия прозорец и надникна навън. Никъде не се виждаше кафяв форд, но настойчивостта на Мери, че са ги проследили, го караше да настръхва.

— Не знам. Любопитен съм бил, предполагам.

— За какво?

— О, просто така… да видя дали някой ще се обади. Нещо като събиране на класа може би. — Извърна се от прозореца и я погледна в мътната светлина на зимния ден. — Струва ми се, че са минали сто години, откак преживяхме всичко.

— Не, това беше вчера — каза тя.

Дръмър си бе изял храната и тя го сложи на рамото си да го накара да се оригне, както и бе показала майка й. Мери вече бе успяла да прецени обстановката в апартамента — имаше някои хубави мебели, които не подхождаха на мястото, а и той бе облечен по-добре, отколкото живееше. Впечатлението й бе, че по някое време е имал много пари, но после ги е загубил. Тойотата му изпускаше син дим от ауспуха си, а задният ляв калник бе ударен. Лъснатите му обувки обаче някога са стъпвали по скъпи килими.

— Счетоводител ли казваш? — попита тя. — От колко време?

— Ами вече три години. Чудесна работа е. Мога да я върша със затворени очи. — Той вдигна рамене почти извинително. — След като минах в нелегалност, записах в Нюйоркския университет бизнес и взех диплома по тая специалност.

— Бизнес — повтори тя и по устните й пробяга лека усмивка. — Усетих го още като те видях. Шибаната система те е повлякла, нали?

Познатото й обидено изражение отново легна на лицето му.

— Тогава бяхме деца. Наивни и тъпи в много отношения. Не живеехме в действителността.

— А сега живееш, така ли?

— Действителността — каза Едуард — е такава, че всеки трябва да работи, за да живее. Никъде по тоя свят не раздават безплатни билети. Това още ли не ти е станало ясно?

— Да не би брат ми да се е превърнал в Големия Батко?

— Не! — отвърна той неестествено високо. — По дяволите, не! Просто исках да ти кажа, че тогава мислехме, че всичко се дели на черно и бяло. Мислехме, че ние всички сме прави, а всички останали — криви. Е, оказахме се изработени. Просто не виждахме, че има и сиво на тоя свят. — Изхъмка. — Мислехме, че никога няма да пораснем. Но с времето не можеш да се пребориш, Мери. Това е нещо, което не можеш да простреляш или да вдигнеш във въздуха. Нещата се променят — и ти заедно с тях. А ако не… Е, виж какво стана с Аби Хофман.

— Аби Хофман винаги е бил верен на каузата — каза Мери. — Той просто се умори, това е всичко.

— Хофман го опандизиха за продажба на кокаин! — напомни й той. — От революционер се превърна в обикновен продавач на наркотици! На каква кауза е бил верен? Исусе Христе, никой не се интересува кой е бил Аби Хофман! Знаеш ли коя е истинската сила на този свят? Парите. В брой. Ако ги имаш, ти си някой, ако не — изхвърлен си на боклука!

— Не искам да говоря повече за това — каза Мери, люлеейки Дръмър в ръце. — Сладкото ми бебче, на мама сладкото бебче!

— Пие ми се бира — каза Едуард, отиде в кухнята и отвори хладилника.

Мери целуна Дръмър по челото. Замириса й и тя разбра, че трябва да му сменя памперса. Отнесе го в спалнята, положи го на леглото до чантата си и започна. Бе останал само още един памперс. Нищо, ще купи още една кутия. Докато сменяше памперса, видя, че в стаята има малко бюро, а на него — пишеща машина. Кошчето отдолу бе пълно догоре със смачкани като бели юмруци топки хартия. Взе една топка и я разтвори. На хартията имаше само три реда:

Името ми е Едуард Фордайс и аз съм убиец.

Убийствата си вършех в името на свободата преди много години.

Бях член на Сторм Фронт и в нощта на първи юли 1972 година аз се преродих.

Дръмър започна да плаче — спеше му се, а му бе неудобно.

Зад нея Едуард се обади:

— Издателят казва, че първите няколко реда трябва да са потресаващи. Нещо, което наистина да стъписа читателя.

Тя го погледна, вдигайки очи от измачканата хартия. Дръмър продължаваше да плаче и звукът проникваше болезнено в главата й.

Едуард отпи от бирата си. Очите му бяха станали по-тъмни, лицето — напрегнато.

— Искали много кръв. Динамика. Можело да стане бестселър.

Мери отново смачка хартията в малка твърда топка. Юмрукът й се сви здраво около нея. Дръмър продължаваше да плаче.

— Не можеш ли да го умириш? — попита Едуард.

Убиецът се събуди. Тя го усети как се размърда вътре в нея. Като плътна сянка. Едуард пишеше книга за Сторм Фронт. Пишеше книга, за да разкаже всичко на Шибаната система. Ще разлива кръвта, потта и сълзите им по мръсната им целулоза и ще дава на чакалите да я ближат. Събиране, бе казал той. Любопитен бях, предполагам.

Не, не затова Едуард Фордайс бе пуснал съобщението по вестниците и списанията.

— Ти си искал да намериш другите — каза тя, — за да ти помогнем да напишеш книгата си.

— Допълнителен материал. Искам книгата да бъде история на Сторм Фронт, а не знам доста неща.

Ръката на Мери потъна в чантата. Когато я измъкна пак, в нея беше магнумът и тя го насочи към него — непознатия, оцветен с неприятелски цвят.

— Прибери това нещо, Мери. Ти не искаш да ме убиеш.

— Сега ще ти издухам шибаната глава! — извика тя. — Няма да ни правиш на проститутки! Няма!

— Винаги сме си били проститутки. И за войнствената преса, и за тия, които ни мътеха главите. Правехме това, което те виждаха в сънищата си, а какво получавахме в замяна? Ти си се превърнала в животно, а аз съм един пропаднал тип на четирийсет и три години.

Той пак отпи от бирата, но погледът му си остана прикован в пистолета.

— Преди няколко години бях брокер — продължи Едуард с горчива усмивка. — Докарвах си сто бона на година, живеех в Ъпър Ийст Сайд. Баровец. Карах мерцедес, имах жена и син. После пазарът издърпа килимчето изпод краката ми и аз просто стоях и гледах как всичко се разпада. Беше също като оная нощ в Линдън, само че по-лошо — във въздуха полетя нещо, което аз бях построил със собствените си ръце. Не можах да го предотвратя. Не можах. Плъзнах се по наклонената плоскост, където ме виждаш сега. Накъде да поема сега оттук? Да ходя да оправям бумагите на Сий Кинг през остатъка от живота си и накрая да се пенсионирам в някой старчески дом в Джърси? Или да рискувам да използвам интереса на някакъв издател към историята на Сторм Фронт? Това е минала история, Мери. Стара и покрита с прах… Обаче кръвта и червата продават книгите, а ние с тебе се търкаляхме в кръв и черва заедно! Така че какво лошо има в това, Мери? Кажи ми?

Тя не можеше да мисли. Плачът на Дръмър се бе усилил, бе станал по-настоятелен. Мозъкът й бе пълен с въртящи се безцелно колелета. Едно натискане на спусъка и щеше да го очисти. Всичко е лъжа — Лорд Джак го няма и не може да си получи сина. Тоя говнар, облечен от Шибаната система в нейните шарени дрешки, бълваше отровна жлъч, но едно нещо бе вярно — той й бе спасил живота. Отдавна, през една потънала в огън и болка нощ. Само това я възпря да го убие.

— Имам си агент — продължи Едуард. — Абсолютен спец в тоя бизнес. Сдоби ме с договор по предварителен опис на съдържанието. Ръкописът трябва да е готов до края на август.

Мери продължаваше да държи пистолета, насочен към него, а Дръмър пищеше.

— Не искам това да бъде само моя история. Искам да бъде за всички нас. За всички, които умряха, и за тия, които се отърваха. Не разбираш ли?

— Разбирам, че пред мен стои предател — каза Мери, — който заслужава екзекуция.

— О-о, я стига! Забрави представленията, Мери! Аз ти соча истинския доларово-центов свят! — Той тресна бутилката на бюрото и бирата подскочи през гърлото. — Щом можем да измъкнем пари от ада, през който минахме, защо да не го направим? Готов съм да разделя печалбата с теб, няма проблем!

— Печалба! — каза тя, опитвайки сякаш някаква гадост.

— Исусе! Не можеш ли да го накараш това хлапе да млъкне? — Едуард закрачи към Дръмър, но Мери допря магнума към слепоочието му и го спря, сграбчвайки марковата му връзка за възела. Изви юмрук и лицето на Едуард почервеня.

— Задушаваш… — задъха се той. — Задушаваш… ме…

Бррррън.

Телефонът, помисли си Мери.

И пак: бррррън.

— Звънецът… на вратата — успя да каже Едуард. — Звънят отдолу. Някой… иска да влезе.

— Очакваш ли някого?

— Ни-никого. Мери, слушай… задушаваш ме. Хайде… стига… окей?

Бррррън.

Мери се взря в прекалено сините му очи и петнистото лице. Малък нещастник, реши тя. Дребнава личност, оставила се да бъде прелъстена от Шибаната система. Достойна само за съжаление. Не искаше да го убива, още не. Дръмър плачеше и някой искаше да влезе. Тя освободи връзката му, той пое трескаво дъх и се закашля.

Мери отиде и бутна биберона в устата на Дръмър. Очите му бяха сърдити, а по бузите му течаха едри бистри сълзи. Видът му бе такъв, както тя се чувстваше в момента. Довърши смяната на памперса, сложила пистолета до него.

В другата стая Едуард се изкашля дрезгаво за последен път и натисна бутона на домофона.

— Да?

Никакъв отговор.

— Има ли някой долу?

Нищо.

Той пусна бутона. Хлапетата от махалата се будалкат, помисли си. Три секунди по-късно: бррррън.

Той пак натисна бутона:

— Хей, я слушайте! Ако ви се играе, ей къде е ули…

— Едуард Ламбърт?

Женски глас. Прозвуча някак нервно.

— Да. Кой е?

— Слезте долу.

— Нямам време за това, момиче. Какво продаваш?

— Повредена стока — отвърнаха. — Слезте долу.

Тя щракна копчето.

— Кой беше това? — Мери се появи на вратата на спалнята с току-що подсушения Дръмър в ръце, стискайки магнума в дясната ръка.

— Никой — вдигна рамене той. — Вехтошарка някаква. Кварталът е пълен с тях — опитват се да измъкват стари неща.

Мери отиде до прозореца и погледна надолу. Въздухът бе замъглен от падащия сняг. И тогава видя застаналата долу фигура, взираща се нагоре по апартаментите. Вятърът се бе усилил и развяваше полите на палтото й. На главата си имаше черна шапка, а около врата си бе увила кожена яка.

Мери присви очи. Познаваше тия дрехи. Бе виждала тая личност и преди. Да, сигурна беше. На корабчето, като се връщаха от Острова на свободата. Тази личност бе застанала на кърмата, до русото момиче с коженото яке, пъхнала ръце в джобовете. Докато Мери я гледаше, фигурата започна бавно да се отдалечава от сградата, наведена срещу вятъра. В този момент попадна във вихрушка, шапката отхвърча от главата.

По раменете й се разсипа богата червена грива. Жена, каза си Мери. Жената успя да хване шапката, преди да я отвее вятърът, набута червената грива обратно в нея и отново я нахлупи на главата си. После продължи приведена, сякаш носеше непосилен товар.

Червена коса, помисли си Мери. Червена като бойно знаме. Познаваше жена с такъв цвят на косата.

— Боже господи — прошепна тя.

Червенокосата зави зад един ъгъл и изчезна от погледа, оставяйки само кълбета от снежинки зад гърба си.

— Дръж бебето ми — каза Мери на Едуард и сложи Дръмър в ръцете му, преди да е успял да каже не. Мушна пистолета в колана на джинсите си под размъкнатия пуловер и се отправи към вратата.

— Къде отиваш? Мери! Къде, по дяволите, оти…

Тя вече бе вън, спусна се по стълбите на втория етаж и изхвърча на улицата в режещия студ и сняг. Притича до ъгъла, където червенокосата бе свърнала от Купър авеню, и я видя една пресечка по-натам. Точно отваряше шофьорската врата на спортен кафяв форд.

— Чакай! — извика Мери, но вятърът духаше право в лицето й и жената не би могла да я чуе.

Фордът излезе от мястото, където беше паркирал, и се насочи право към Мери, която отстъпи на улицата и застана на пътя му да го пресрещне. Помежду им се въртяха вихрушки сняг. Мери вдигна дясната си ръка, направи знака на мира и тръгна бавно към движещата се срещу нея кола.

През предното стъкло се виждаше лицето на жената. Това лице й бе непознато, но такова бе и лицето на Едуард. И тогава Мери видя как очите на жената се разшириха, устата й се отвори във вик, който Мери не чу, колата поднесе встрани и спря в средата на блестящата настилка.

Жената излезе, вятърът подхвана шапката и червената грива затанцува около раменете й. Мери отпусна ръката със знака на мира. Това някой, когото познава ли е, или не? Косата бе същата, да, но лицето бе различно. Беделия Морс бе красива като манекен, с малък и деликатен нос, с ясно очертана уста и решителна брадичка. Тази жена имаше крив нос, сякаш зверски счупен и после оставен да зарасне така, масивна челюст и отпусната мека брадичка. Около очите и по челото се виждаха дълбоки бръчки. Мери усети, че жената, около пет и шест фута висока, около кръста и корема бе натрупала доста меса, превръщайки едновремешното стройно тяло в карикатура. Но жената имаше зелени очи, зелени като ирландски мъх очи. Това бяха очите на Диди в комбинация с това ужасно жабешко лице.

— Мери? — каза тя.

Гласът й бе хрипкав и остарял.

— Мери?

— Аз съм — отвърна Мери и Беделия се опита да каже нещо, но успя само да изхлипа, заглушена от вятъра.

Беделия Морс се хвърли в ръцете на Мери и те се прегърнаха, притискайки помежду си пистолета.

2. Идиотски блянове

В понеделник сутринта, между два и три часа, Лора съблече тежкото си палто, седна в колата си, паркирана на паркинга на „Дейс Ин“, запали двигателя и подкара на запад, по посока на къщичката на Диди Морс в гората.

Бе невъзможно да спи, нощта й бе пълна с призраци. На небето висеше бледен полумесец, а пътят пред фаровете на БМВ-то бе пуст. Лора потрепери в очакване парното да загрее.

Предната вечер бяха ходили с Марк да проверят дали Диди Морс не се бе прибрала и не иска да вдига телефона, но къщата бе тъмна.

Лора искаше да се движи, за да добие чувството, че прави нещо, а не стои със скръстени ръце. Телефонните й разговори с офиса на агент Касъл в Атланта вчера й бяха подсказали как върви разследването — секретарката му каза, че той е извън града и ще се свърже с Лора веднага щом се върне. С други думи: Стига си звънила, ние ще ти се обадим, ако има нещо.

Това не бе достатъчно. Това, по дяволите, никак не бе достатъчно.

Лора подмина къщичката. Тъмна все още и отпред няма никаква кола. Където и да беше Диди, уикендът й се бе проточил с още един ден. Лора си помисли, че ако е била всичкия тоя път за нищо и не успее да намери жената, ще изгризе стените в мотелската си стая. Бе спряла да взема приспивателни хапчета, защото не искаше мозъкът й да е замъглен от лекарството. Ефектът от захвърлянето им обаче бе само три-четири часа сън, а останалата част от нощта бе запълнена с видения от сцената с лудата на балкона и промъкващия се с пушка в ръка снайперист. Лора не можеше да се гледа в огледалото — очите й бяха потънали дълбоко в орбитите и в тях се бе прокраднал стоманен блясък, сякаш нещо твърдо и непознато се мъчеше да надникне навън.

На около миля по на запад от къщичката тя обърна в един черен път и подкара обратно. Трябва да хапна нещо, помисли си. Някоя денонощна закусвалня или нещо такова. Някое място с много и горещо черно кафе.

Като наближи къщичката, намали скорост. Хвърли поглед към нея от бавно плъзгащото се напред БМВ. Тъмно, разбира се. Диди е отишла да птичарства, бе казал старецът. Взела назаем бинокъла и — бай бай. Ръцете й стиснаха волана. Диди Морс бе единствената й надежда да намери Дейвид жив. В този момент Дейвид може вече да е мъртъв, разкъсан на парчета като куклите от апартамента й. Боже господи, помисли си Лора, помогни ми да запазя разсъдъка си.

Проблесна светлинка. Светлинка! В прозореца на къщичката на Диди Море.

Лора подминаваше вече къщичката и мина още около сто метра, преди кракът й да удари спирачката. Намали постепенно, защото не искаше гумите да изсвирят. Сърцето й биеше, сякаш още малко и ще изхвръкне. Светлинка. Кратко проблясване, може би секунда — и това бе всичко. Не бе отражение от луната или от собствените й фарове.

В къщата имаше някой, спотаен в тъмнината.

Първата мисъл на Лора бе да спре и да повика полиция. Не, не, не искаше полицията да се намесва в това, още не. Тя пак обърна и още веднъж мина пред къщата. Този път нямаше никаква светлина. Но тя я бе видяла, сигурна бе в това. Въпросът беше — какво да прави сега?

Отби колата на покрития с изсъхнала трева банкет и изгаси двигателя и фаровете.

Чантичката й бе на седалката до нея, но пистолетът бе останал в куфара й в мотела. Седеше в колата, потрепервайки — топлият въздух излизаше, а на негово място нахлуваше студеният нощен вятър. Кой беше в къщата на Беделия Морс? Крадец? Да краде какво? Грънците й? Лора разбра, че трети път няма — или ще остане тук да си блъска главата, или ще се върне до къщата. Куражът нямаше нищо общо с това — това бе отчаяние.

Лора излезе, отвори багажника и пръстите й напипаха ключа за гумите. После закопча палтото до брадичката си и измина двестата ярда до калната алея, извиваща сред гората. От прозорците не се виждаше никаква светлина. Кола също никъде не се виждаше. Игра на въображението или не? Лора стисна по-здраво ключа и пое по алеята, без да обръща внимание на осемнайсет градусовия студ[1], парещ ноздрите и гърлото й.

Бебето отново плачеше. Звукът изтръгна Мери от някакъв сън за замък, кацнал върху един облак, и тя скръцна със зъби. Беше хубав сън — в него тя бе млада и стройна, а косата й имаше цвят на лятно слънце. Бе сън, от който й бе неприятно да се събуди, но бебето пак плачеше. Бебетата убиват съня, помисли си тя, докато сядаше в леглото. Мечтата й бе да постави детето в ръцете на Лорд Джак и да го види как се усмихва като бог на хубостта. Лорд Джак пак щеше да я обича и всичко в тоя свят щеше да си застане на мястото.

Но Лорд Джак го нямаше. Не беше при плачещата дама. Лорд Джак нямаше да дойде за нея. Не сега. Никога:

Бебето плачеше и звукът режеше мозъка й като бръснач. Тя се изправи — олицетворение на отчаянието — и усети старият познат гняв да избива от порите й.

— Тихо — каза тя. — Дръмър, тихо!

Да, но той не я послуша. Плачът му щеше да събуди съседите, а после сигурно и свинете щяха да минат. Защо бебетата винаги я предаваха така? Защо отнемаха любовта й и я превръщаха в омраза? За какво й е Дръмър, щом Лорд Джак не го иска? Дръмър беше просто парче безпричинно пищящо месо, което нямаше защо да живее. В този момент тя го мразеше, защото осъзна какво е направила, за да го донесе на Лорд Джак. Сега всичко бе свършило и Лорд Джак никога няма да спре погледа си на този пискащ парцал.

— Няма ли да спреш? — попита тя Дръмър и седна в тъмнината на тясното легло.

Гласът й бе спокоен. Дръмър се задави и писна още по-силно.

— Много добре — каза Мери и се изправи. — Много добре. В такъв случай аз ще те накарам да спреш.

Тя запали лампата в кухничката. После запали един от котлоните на печката и завъртя копчето докрай.

Лора пристъпи бавно по стъпалата към къщата на Беделия Морс. По площадката пред вратата бяха пръснати сухи листа, а от едната страна бе клекнала глинена котка. Лора протегна ръка и опита топката, лекичко въртейки я наляво и надясно. Заключено. Отстъпи назад, слезе обратно по стълбите, заобиколи къщата и се озова в задната й част. Пръстите й бяха така здраво стиснали ключа, че вече замръзваха от студ. Там имаше гараж и още някаква по-голяма каменна пристройка, чиято врата бе заключена с катинар и верига — грънчарската работилница, предположи Лора. Сред оголените дървета се мяркаха силуетите на странни скулптури, като извънземни растения — в тъмното Лора не ги виждаше, но в събота, като минаха с Марк оттук, те се очертаваха ясно. От дърветата висяха, окачени на тел, какви ли не глинени измишльотини — хранилки за птички, дрънкалки и разни други, с неизвестно предназначение неща. Беше явно, че Беделия Морс — Даян Даниълс, както сега се наричаше — бе отдала и сърце, и душа на работата, която бе захванала като член на комуната на Марк. Лора отиде до задния вход и опита и неговата дръжка.

Тя се завъртя с лекота. Сърцето на Лора отново подскочи. Прокара ръка по вратата и откри, че едно от правоъгълните стъкла е махнато. Не счупено, защото парчета нямаше. Махнато стъкло с елмаз.

Тя отвори вратата и застана на прага. Някъде далеч в гората се обади кукумявка. Студеният вятър зашепна между голите клони на дърветата и дрънкалките тихо зазвъняха. Тя потръпна неволно, застанала на входа, опитвайки се да пробие тъмнината с поглед. Нищо — само неясни форми. В събота двамата с Марк бяха надникнали през задната врата и бяха видели кухня с маса по средата и един стол. В събота всички стъкла по вратата си бяха на мястото и тя бе здраво заключена.

С бясно тупкащо сърце Лора вдигна ключа и влезе в къщата.

Мери вдигна бебето. Движенията й бяха груби. Плачът на детето се пречупи стреснато и след това отново набра сила — тънък и висок писък, който Мери не можеше да понася.

— Спри! — викна тя право в почервенялото и разкривено лице. — Спри, малко лайно такова!

Бебето не спираше да плаче. Мери почти се задави от изригналия от устата й яростен рев. Как е могла да бъде толкова глупава да повярва, че Лорд Джак е пуснал съобщението? Да вярва, че през всичките тези години той е чакал само нея и бебето? Да повярва, че въобще го е грижа за нея? Никой не го е грижа! Никой! Бе откраднала това дете, пращайки маскировката си по дяволите, подлагайки се на смъртна опасност от свинете на Шибаната система, и за какво… За предателската книга на Едуард Фордайс за Сторм Фронт.

Щеше да се разправи с Едуард, преди да тръгне. Ще му пусне един куршум между очите и ще хвърли трупа му в някой боклукчийски казан. Сега обаче тук беше бебето, късащо се от плач. Дръмър, помисли си тя и се озъби.

— Искаш да плачеш ли? — Тя го разтърси. — Искаш да плачеш?

Разтърси го по-силно. Плачът му се превърна в писък.

— Окей, аз ще те накарам да плачеш!

Отнесе го в кухничката, където котлонът се бе нажежил до червено и жестоката горещина караше въздуха около него да трепти. Бебето трепереше, надавайки силни писъци и ритайки с крака. Това малко копеле не й трябваше. И Лорд Джак не й трябваше. Никой не й трябваше. Ще накара Дръмър да спре да плаче, ще го накара да я слуша, а после ще остави това, което е останало от него, на свинете и на оная жена — Лора Клейборн. После пак ще потъне в нелегалност, в дълбока нелегалност, където никой и нищо не може да й стори и за последен път ще обърне гръб на идиотските си блянове за любов и надежда.

— Плачи! — викна тя. — Плачи! Плачи!

Стисна бебето за врата и наведе главата му към котлона.

Лора се ослуша в тъмнината. Чуваше само ударите на сърцето и собственото си дишане. Махай се оттук, каза си. Това място не е за теб. Тук си далеч от къщи и вече достатъчно направи. Ако някой крадец е решил да тършува из къщата на Беделия Морс, това си е негова работа. Но не си тръгна и пръстите й зашариха по стената да намерят ключа за лампата. Ръката й се удари в нещо, което издрънча весело и я накара да подскочи цял фут от пода. Пак някой от тия проклети грънци. Вдигаше повече шум от духов оркестър.

В следващата секунда пръстите й намериха ключа и го завъртяха.

Нечие топло дихание облъхна врата й. Завъртя се лудо надясно и погледна в лицето мъжа, който стоеше там. Отвори уста да изпищи. Една ръка, облечена в черна ръкавица, бърза като глава на кобра, се стрелна напред и затисна устата и, преди викът да излезе.

Лицето на бебето беше почти върху котлона. То още пищеше упорито и Мери се приготви да чуе предсмъртния му вик.

Чу се вик:

— Не!

Някой я сграби изотзад, изблъсквайки нея и бебето далеч от горещия котлон.

— Не! Исусе, не!

Чифт ръце се размахаха и се опитаха да сграбчат Дръмър. Мери заби лакътя си назад и чу болезнен стон. Една червенокоса жена се бореше да стигне до Дръмър, но Мери не познаваше това лице. Жената говореше:

— Мери, недей! Недей, моля те, недей!

Ръцете й отново се протегнаха да хванат Дръмър и Мери я блъсна силно в стената. Това си бе нейно бебе и можеше да прави с него каквото си ще. Бе рискувала живота си, за да се сдобие с него и на никого нямаше да позволи да й го отнеме. Жената отново се сборичка с нея, за да стигне Дръмър — червеният котлон бе зад тях, а Дръмър продължаваше да пищи.

— Слушай! Чуй ме! — молеше я жената, вкопчила се в раменете й, притискайки се към нея.

Мери погледна бялото й гърло и потърси мястото, където да мушне пръст и да пробие трахеята й.

— Недей, остави бебето, моля те! Моля те, недей! — каза жената, увиснала на раменете й. — Мери, погледни ме! Аз съм! Диди! Диди Морс!

Диди Морс? Мери вдигна поглед от уязвимото гърло и огледа масивната челюст и дълбоко набръчканото лице.

— Не — каза Мери, надвиквайки Дръмър. — Не. Диди Морс бе красива.

— Хирургическа намеса. Не си ли спомняш какво ти казах? Пластична хирургия. Остави го, Мери. Не го наранявай!

Пластична хирургия. Диди Морс, с лице, направено грозно с помощта на скалпел, силиконови имплантации и чук, който счупил носа й. Направих го, като си смених името — бе казала тя на Мери и Едуард. — Един хирург, който вършеше услуги на хора, които искаха да изчезнат. Всъщност Диди бе платила да я направят грозна и хирургът — член на войнстващия подземен свят — бе свършил тая работа в Сейнт Луис. Диди Морс — все още със зелени очи и червена коса, но коренно различна. Моли й се да не наранява Дръмър.

— Да нараня… Дръмър? — прошепна Мери. — Да нараня бебчето си?

Очите й се напълниха със сълзи. Чу, че Дръмър плаче, но звукът вече не режеше мозъка, това бе плач на невинна молба и Мери го притисна към себе си и се разплака, разбирайки към какво я е тласнала яростта й.

— О, боже, о, боже, о, боже! — изстена тя с треперещото бебе в ръце. — Аз съм болна, Диди. О, толкова съм болна.

Диди изключи котлона. Ключицата още я болеше от съприкосновението с лакътя на Мери, а гръбнакът й почти се счупи от удара в стената. Тя каза:

— Хайде, ела да седнем.

Искаше да отдалечи Мери от печката. Не повярва на очите си, като видя гледката — една жена се кани да размаже лицето на кърмаче в нажежения котлон, — и тя я ужаси. Диди хвана внимателно Мери за ръката.

— Хайде, ела, сестро.

Мери се остави да я отведат от кухничката. По лицето й се стичаха сълзи, а дробовете й се разкъсваха от хълцане.

— Болна съм — повтори тя. — Нещо ми става, полудявам. О, боже — да нараня сладкия си Дръмър!

Гушна го в прегръдките си. Плачът му бе започнал бавно да затихва.

Намираха се в стаята на Мери в Камио Мотър Лодж. Като излязоха от Едуард към осем часа, дойдоха тук, изпиха две бутилки вино и си поговориха за едно време. Мери бе разпънала дивана, Диди си легна и оттам чу как Мери излиза от спалнята и отива в кухничката. После се върна с плачещото бебе в ръце и това, което щеше да се случи, бе избягнато на косъм.

Мери седна на един стол и започна да люлее Дръмър в ръцете си с мокро от сълзи лице и подпухнали очи. Диди седна на разхвърляния диван с все още опънати нерви.

— Аз обичам детето си — каза Мери. — Не виждаш ли, че наистина го обичам?

— Да — отговори Диди.

Но това, което виждаше, бе една ненормална жена с откраднато дете в ръце.

— Мое — прошепна Мери.

Целуна го по челото и нежно потърка с нос тъмните кичурчета коса.

— То е мое. Изцяло мое.

Сардоник.

Едната страна на устата му бе замръзнала в зловещо изпъната гримаса, разкриваща изпочупени почти до венците зъби. Също като на Сардоник, помисли Лора с притиснатата от черната ръкавица уста. Бузата откъм ухилената страна бе вдлъбната навътре, а изкривената долна челюст бе изхвръкнала напред като захапката на баракуда. Имаше черни очи, а това откъм повредената страна бе потънало навътре с мъртвешки стъклен блясък. От крайния ъгъл на зловещата му усмивка цялата му смазана буза представляваше разорано от белези бойно поле. На гърлото му имаше оцветен с цвета на кожата контакт с три дупки.

Гледката бе ужасяваща, но Лора нямаше време да се ужаси. Замахна с ключа, събрала всичката сила на отчаянието, и му нанесе кос удар в лявото рамо. Ударът беше доста силен — мъжът залитна назад, отвори смазаната си уста и изсъска от болка като спукан паропровод.

Веднага обаче скочи към нея и се опита да я хване за гърлото, Лора отстъпи назад и се засили и пак замахна с ключа. Мъжът вдигна ръка да се предпази, ръцете им се кръстосаха с удар, но ръката, която изпусна нещо, бе неговата. На пода изтропа малко фенерче и се търкулна под масата.

Той хвана Лора за китката и двамата се сборичкаха за ключа. Мъжът бе висок и жилест, целият бе облечен в черно и на главата си имаше черно кепе. Лицето му бе бледо като луната. Той блъсна Лора в някаква масичка и по пода се разсипаха с трясък какви ли не грънци. Едно коляно се стрелна нагоре и се заби между краката й — болката я накара да извика, но тя стисна зъби и не изтърва ключа. Прекосиха кухнята, вкопчени един в друг, блъснаха се в масата и я преобърнаха. Мъжът я сграбчи за брадичката и натисна главата й назад, мъчейки се да й прекърши врата. Лора впи нокти в гърлото му, оставяйки бразди по него. Пръстите й напипаха контакта и го задърпаха.

Той отстъпи, притиснал гърлото си с ръка, и въздухът засвистя през хищническата му озъбена усмивка. Лора пристъпи към него с див пламък в очите. Вдигна ключа за следващия удар, готова да му размаже мозъка, преди да я е убил. Той издаде гърлен звук, вероятно на ярост, и се хвърли напред, преди тя да успее да замахне. Блокира китката й, извъртя тялото си, вдигна я от пода и я запокити в другия край на стаята като чувал с картофи. Тя падна на дясното си рамо и при тръшкането в пода от гърдите й се откъсна тежък стон.

Лора изгуби представа за времето. В устата си усещаше вкус на кръв. В рамото й пулсираше изгаряща болка, а ръката й бе изтървала ключа. Когато събра сили да седне, откри, че е сама в кухнята на Беделия Морс. Задната врата зееше, широко отворена, и вятърът навяваше вътре сухи листа. Лора изплю на пода кървавата слуз от устата си и опипа отвътре с език раната, където зъбът се бе впил в бузата. Добре съм, помисли си. Добре съм. Обаче бе започнала неудържимо да трепери и сега, след като всичко вече бе минало и мъжът с мъртвешката гримаса бе изчезнал, обзе я страх и едновременно с това започна да й се повдига. Едва успя да излезе навън и изхвърли всичко, подпряна на една абстрактна скулптура. Напъните следваха един след друг, докато в нея не остана нищо, после се отдръпна от повръщаното, седна на земята и загълта жадно студения въздух. Между краката си също усети туптяща болка. Усети разливащата се топла влага по бедрата си и в пристъп на гняв разбра, че кучият син е разкъсал шевовете.

Изправи се и се върна в кухнята, фенерчето го нямаше. Ключът за гумите бе там. Прииска й се да заплаче и малко остана да се отпусне в прегръдките на този стар приятел — плача. Но си нямаше вяра, че започнала веднъж, ще може да спре, затова остана с притиснати в очите длани, докато пристъпът отмине. Шокът се прибра навътре в нея в очакване на по-удобен момент. Лора не можеше да направи нищо повече, освен да се качи в колата и да се върне в „Дейс Ин“. Утре цялото й дясно рамо щеше да е синьо, а гърбът, където мъжът я бе треснал в масичката, я болеше ужасно.

Но бе жива. Бе устояла срещу него, който и да беше, и бе оцеляла. Преди тая цялата бъркотия да започне, би рухнала смазана на земята и би изплакала сърцето си, но сега времената бяха други. Сърцето й бе станало по-кораво, а изражението — студено и пресметливо. Насилието бе станало неотменна част от живота й.

Трябва да каже на Марк за това. Мъжът с контакт в гърлото, който разпитвал съседа отсреща за Даян Даниълс. Кой бе той и какво място заемаше в гатанката?

Лора си наля чаша вода от крана, плюейки кръв в мивката. Време бе да се маха. Време бе да излезе от светлината и да се гмурне в тъмнината отвън. Вдигна ключа за гумите от пода и почака малко да й мине треперенето. Не минаваше. Изхвърли от главата си мисълта за ухиления мъж, дебнещ я някъде там, навън. Каквото ще да става — каза си тя. После изгаси лампата, затвори задната врата и пое по алеята към колата си. Нищо не се случи, въпреки че тя подскачаше при всеки шум, въображаем или истински, стиснала здраво ключа.

Качи се в БМВ-то и запали двигателя, а после и фаровете.

Тогава го видя. Обърнати обратно букви, изрязани върху предното стъкло. Две думи: ВЪРВИ СИ.

Тя остана на място, смаяна от предупреждението. Да си върви? Къде? Къщата в Атланта, която споделяше с някакъв непознат, наречен Дъг? Или при родителите си, готови усърдно да диктуват живота й?

Върви си.

— Не и без сина ми! — закле се тя, изкара колата от банкета и подкара към Ан Арбър.

[1] По фаренхайт; равно на — 8°С. — Б.пр. ↑

3. Тайната

— Понякога — каза Мери със спящия Дръмър на ръце — полудявам. Не знам защо. Главата ме заболява и не мога да мисля. Може би всеки се чувства така понякога, а?

— Може би — съгласи се Диди, без да си вярва.

— Да — усмихна се тя на своята сестра по оръжие, лудостта засега бе отминала. — Толкова се радвам да те видя, Диди. Не мога да ти кажа колко. Искам да кажа… изглеждаш толкова различна, но ми липсваше. Всички ми липсвахте. Мисля, че ти постъпи умно, като не се разкри при плачещата дама. Можеше да бъде капан, нали?

— Точно така.

Ето защо Диди отиде на Острова на свободата по обед с бинокъла, който бе взела назаем от своя съсед Чарлс Бруър. Тя застана на удобно място, откъдето можеше да вижда кой слиза от корабчето, и позна Мери, но не позна Едуард Фордайс, докато той не се доближи до Мери. Проследи ги и видя, че влизат в един блок, където тя натисна звънеца на Едуард Ламбърт. Кафявият форд бе взет под наем, а истинската й кола — една сива хонда хечбек[1] — стоеше на паркинга на летището в Детройт.

— Какво ще правиш сега?

— Не знам. Ще се опитам да отида в Канада, предполагам. И пак ще се потопя. Само че този път с бебето ми.

Още не бяха разрешили най-трудния въпрос. Диди поиска да узнае:

— Защо го взе, Мери? Защо просто не дойде сама?

— Защото — отвърна Мери — това е подарък за Джак.

Диди поклати глава неразбиращо.

— Донесох Дръмър на Джак. Когато видях съобщението, помислих си, че е от него. Затова донесох Дръмър. Разбра ли?

Диди разбра. Въздъхна тихо и отмести очи от Мери Терър. Лудостта на Мери бе очевидна като струпей — вярно е, че проявяваше умение, умение на преследвано диво животно, но годините и обреченият на самота живот я бяха оглозгали до кости.

— Донесла си му бебето, а той не е дошъл.

Сега вече й стана ясен пристъпът на ярост, но самото обяснение си бе чиста лудост.

— Съжалявам — добави тя.

— Той не ми трябва! — сопна се Мери. — И не ме съжалявай! Недей! Сега съм добре, щом бебето ми е с мен!

Диди кимна, мислейки за нажежения котлон. Ако я нямаше тук да я спре, бебето сега щеше да бъде без глава. Някоя нощ — може би съвсем скоро — Мери ще се събуди в плен на лудостта си и тогава няма да има кой да спаси бебето. Диди знаеше, че е правила много ужасни неща през живота си. Бяха неща, които се връщаха нощем при нея, кървящи и стенещи. Те обсебваха нейните сънища, хилеха се и се кискаха, докато тя отваряше бръснача и потапяше китките си в гореща вода. Ужасни неща е правила, но никога не бе посягала на бебе.

— Може би не трябваше да го вземаш със себе си — каза тя.

С каменно изражение на лицето Мери впери поглед в Диди.

— Няма да си така подвижна с него — продължи Диди. — Ще те бави.

Мери не отговори, люлеейки бебето в ръце.

— Би могла да го оставиш в някоя църква. Остави и бележка, за да узнаят кой е. Ще го върнат на майка му.

— Аз съм майка му — каза Мери.

Опасна почва, помисли си Диди. Стъпваше в минирано поле.

— Нали не искаш да му сторят нещо? Какво ще стане, ако полицията те открие? Може да ранят Дръмър. Мислила ли си за това?

— Разбира се. Ако свинете ме открият, най-напред ще застрелям бебето, а после и колкото успея повече свине. — Тя вдигна рамене. — Разумно.

Диди премигна стреснато и в този момент видя тъмнината в душата на Мери Терър.

— Не мога да им позволя да ни хванат живи — продължи Мери и усмивката й се върна. — Ще умрем заедно, ако ни е писано така.

Диди погледна стиснатите си в скута ръце. Това бяха майчински отрудени от глината ръце с широки длани и масивни пръсти. Помисли си за вкараните в телата куршуми от същите тия майчински отрудени ръце. Помисли си за показаните по телевизията новини, кадрите с майката, излизаща от болницата в Атланта, с измъчено от тревога лице, с притиснато от неимоверен товар тяло. Помисли си за онази тайна, която от пет години не й даваше мира. Бе превърнала живота си в опасен и хлъзгав път. Бе съсипала родителите си — майка й се бе пропила, а баща й почина от сърдечен удар през 1973 година, фермата я нямаше, прибрана от банката. Майка й бе в санаториум, лигавейки се и подмокряйки постелята си. За Беделия Морс жестоката истина бе една — никога няма да се върнеш вкъщи.

Бе прочела съобщението в януарския брой на Мадър Джоунс. Отначало нямаше намерение да ходи при статуята на свободата на 18 февруари, но мисълта за това не й даваше покой. Не бе сигурна защо реши да отиде. Може би от обикновено любопитство, а може би и затова, защото Сторм Фронт бе истинското й семейство. Купи си билет за отиване и връщане с Америкън Еърлайнс и излетя от Детройт в четвъртък вечерта.

Обратният й полет до Детройт бе в един и половина следобед. Нямаше намерение да спи при Мери, но видя, че тук е по-чисто от хотела в Манхатън на Петдесет и пета западна улица. Заради бебето сега бе доволна, че остана при Мери. Далеч по-малко доволна беше обаче от това, което видя във вътрешната природа на Мери, въпреки че капанът, отнел живота на агент от ФБР, трябваше да й послужи като предупреждение. Диди въртеше и прехвърляше в главата си мислите от всички страни като Рубик куб.

Мери забеляза отнесеното изражение на Диди.

— За какво мислиш?

— За книгата на Едуард — излъга Диди.

По саркастично настояване на Мери Едуард й бе казал какво пише.

— Не съм сигурна, че на Джак ще му хареса.

— Щеше да го е екзекутирал досега — каза Мери. — Никаква милост за предателите. Така ми е казвал той.

Диди погледна детето в ръцете на Мери. Самата невинност, помисли си тя. Не биваше да бъде там. Ръцете на Мери се увиваха като усойници около него.

— Ти каза… че искаш да дадеш бебето на Джак.

— Исках да му направя подарък. Той винаги е искал син. През онази нощ, когато ме раниха, аз носех сина му в себе си.

Истина ли беше или не? Не можеше да си спомни точно.

— Значи пак ще се потапяш?

Щрак, щрак, щрак — въртеше се кубчето в главата й.

Утре, след като се погрижа за Едуард. После тръгваме за Канада. Дръмър и аз.

Тя се кани да убие Едуард. А колко време щеше да мине, докато й щукне нещо друго и убие и бебето? Щрак, щрак — въртяха се още кубчета. Може би Едуард заслужава да умре. Но той бе брат по оръжие, а това нищо ли не означава? Бебето обаче твърдо не заслужава отредената му съдба. Щрак, щрак. Диди впери поглед в майчински отрудените си ръце и разбра, че още едно парче човешка глина е оставено на милостта й.

— Мери — каза тя тихо.

— Какво?

— Аз… — Поколеба се.

Тайната бе тайна от толкова отдавна, че не искаше да излезе на бял свят. Но в ръцете й бяха два живота — на Едуард и на бебето.

— Аз… мисля, че знам… къде е Джак — каза тя.

Мери седеше, без да помръдва, с полуотворена уста.

— Не съм сигурна. Но мисля, че е в Калифорния.

Никакъв отговор от Мери.

— Северна Калифорния — продължи Диди, — в един град на име Фрийстоун. На около петдесет мили северно от Сан Франциско.

Мери се размърда — тръпка на възбуда, усетила сякаш как кръвта се връща в тялото.

— Това е близо до къщата — каза тя с напрегнат глас. — Тъндър хаус[2].

Диди никога не бе ходила в Тъндър хаус, но бе чувала за нея от другите стормфронтери. Тъндър хаус се намираше над Сан Франциско, скрита в горите, заобикалящи залива Дрейкс. Тя бе мястото, където Сторм Фронт се е родил, където първите му членове са написали с кръв имената си върху клетвата за вярност и отдаване на каузата. Диди бе разбрала, че това е ловна хижа, изоставена преди повече от трийсет години, и името й идва от непрестанния шум на прибоя в назъбените скали на залива Дрейкс. Тъндър хаус бе техният първи щаб, тяхното „конструкторско бюро“, където се раждаха всичките им терористични акции по Западния бряг.

— Фрийстоун — повтори Мери — Фрийстоун.

Очите й светнаха като прожектори.

— Защо мислиш, че е там?

— Член съм на Сиера Клуб. Преди пет години по вестниците излезе статия за една група хора, съдещи Фрийстоун, че си хвърлял боклука в близост до някакъв птичи резерват. Във вестника имаше и тяхна снимка. Мисля, че един от тях е Джак Гардинър.

— Но не си сигурна?

— Не. На снимката се виждаше само едната страна на лицето му. Но аз я изрязах и я запазих. — Тя се наведе напред. — Мери, аз помня лица. Ръцете ми поне помнят. Ела в Ан Арбър и виж какво съм направила, а после ще кажеш дали е той или не.

Мери отново замълча и Диди почти виждаше как колелата се въртят в главата й.

— Не убивай Едуард! — каза Диди. — Вземи го със себе си. Той също ще иска да намери Джак — заради книгата. Ако Джак е във Фрийстоун, ще заведеш и бебето, и Едуард при него и той ще реши дали Едуард да бъде екзекутиран или не.

Печеля време за Едуард, помисли си тя. И време за нея, докато измисля как да отнема детето от Мери.

— Калифорния. Страната на меда и маслото — каза Мери, кимна и се усмихна с блажена усмивка. — Да. Джак би отишъл там.

Притисна към себе си Дръмър, той се стресна и се събуди.

— О, сладкият ми Дръмър! Сладкото ми бебче! — Гласът й се изви в гальовно гукане. — Ще намерим Джак и той ще ни обикне завинаги, да-а, ще ни обикне!

— Самолетът ми излита в един и половина — каза Диди. — Аз ще тръгна, а вие с Едуард ще ме последвате по-късно.

— Да. Да те последваме. Така ще направим. — Мери сияеше като ученичка и гледката разкъсваше сърцето на Диди.

Дръмър почна да плаче.

— И той се радва! — каза Мери. — Чуваш ли го?

Диди не можеше да гледа повече Мери в лицето. Имаше нещо смъртоносно в него, нещо животинско и странно в тази маниакална радост. Затова ли се борихме? — запита се Диди. — Не свобода от потисничеството, а лудост в нощта?

— По-добре да се връщам в хотела — каза тя и стана от разпънатия диван. — Ще ти оставя моя телефон. Като стигнете Ан Арбър, обадете ми се и аз ще ви обясня къде живея.

Тя написа номера на лист хартия със знака на Камио Мотър Лодж и Мери го набута в чантата заедно с бебешката храна, памперсите и магнума. На вратата Диди се спря. Напъните на вятъра бяха стихнали и въздухът бе неподвижен, но много студен. Диди се насили да погледне в стоманените очи на едрата жена.

— Нищо няма да му сториш, нали?

— Да сторя нещо на Дръмър? — Тя го притисна към себе си и той издаде тих мяукащ звук, протестирайки срещу грубото събуждане. — За нищо на света няма да нараня детето на Джак!

— И ще оставиш Джак да реши за Едуард?

— Диди — каза й Мери, — за много неща се безпокоиш. И точно това е едно от нещата, за които те обичам.

Тя целуна Диди по бузата и Диди се стресна, усещайки горещите й устни върху плътта си, и после се отдръпна.

— Внимавай, грижи се за себе си — инструктира я Мери.

— Ти също.

Диди отново погледна детето — невинно създание в ръцете на прокълнатата, — обърна се и се запъти към колата си.

Мери гледаше подир нея, докато си тръгна, и после затвори вратата и затанцува из стаята с бебето в ръце, докато в главата Бог й пееше „Запали ми огъня“.

Бе зората на съвсем нов ден.

[1] Кола с врата и отзад. — Б.пр. ↑

[2] Къщата на гръмотевиците (англ.). — Б.пр. ↑

4. Кръстопът

— Исусе! — каза Беделия Морс, взирайки се в разхвърляната си кухня.

През прозореца се промъкваше светлината на следобедния ден. В къщата бе студено и Диди забеляза липсващото стъкло на задната врата. По пода бяха разпилени сухи листа, а старинната й маса лежеше преобърната, с два счупени крака. Някой явно е влязъл с взлом, но признаци на тършуване имаше само в тази стая. Още не бе проверила работилницата. Погледна през прозореца и видя, че катинарът и веригата са непокътнати. Нямаше кой знае какви ценности — стерео уредбата й си стоеше в предната стая, там беше и малкият й портативен телевизор. За бижута пък да не говорим — единствените украшения изработваше на колелото. Какво в такъв случай е търсел натрапникът?

Обхвана я ужас. Прекоси късото коридорче до спалнята, където бе оставила неотворения си куфар на леглото, и отвори долното чекмедже на дрешника. Бе пълно със стари колани, чорапи и няколко чифта доста изтъркани дънки с широко дъно. Въздишката й на облекчение бе направо експлозия. Под дънките имаше фотоалбум. Диди го отвори. Вътре имаше пожълтели изрезки от вестници и едрозърнести снимки, покрити с целофан. Престрелка със Сторм Фронт в Н. Д. — гласеше едно от заглавията. Избягали и издирвани от ФБР терористи — надигаше глас друго. Стормфронтер убит при бунт в Атика — привличаше вниманието трето. Имаше снимки на всички членове на Сторм Фронт — стари фотографии, правени, когато всички бяха млади. Нейната снимка я показваше красива и пълна с живот, махаща с ръка към обектива, яхнала кон. Бе направена от баща й, когато бе на шестнайсет години. Снимката на Мери Теръл — висока, руса и прекрасна в слънчевия летен ден — направо късаше сърцето й, защото знаеше действителността.

Диди внимателно разгърна албума към края. Последните няколко статии бяха за отвличането на Дейвид Клейборн от Мери. Но преди тях имаше статия и черно-бяла снимка, изрязани от вестника на Сиера Клуб преди пет години. Група граждани спасяват птичи резерват, гласеше заглавието. Статията заемаше пет колони, а снимката изобразяваше една жена, застанала на подиум пред общинския съвет. Зад нея се виждаха седнали няколко души. Един от тях бе мъж, чиято глава бе обърната надясно и сякаш говореше нещо на жената, седнала до него. Или се опитва да избегне обектива, си бе помислила Диди, когато я видя за първи път. Обективът обаче бе хванал част от профила му — очертанията на косата, челото и носа. Имената на Фрийстоунската шесторка, както те се наричаха, бяха: Джонел Колинс, Дийн Уокър, Карен От, Ник Хъдли, Кийт и Санди Каваноу. Всички от Фрийстоун, Калифорния, посочваше статията.

Диди винаги бе имала усет към лицата на хората — извивката на носа, дебелината на веждите, начинът, по който косата пада върху челото. Всички тия работи бяха детайли, оформящи едно лице. В улавянето на тези детайли бе именно силата й.

И бе почти сигурна, че един от тези мъже — Уокър, Хъдли или Каваноу — е бил известен под името Джак Гардинър.

Тя остави албума обратно на мястото му и затвори чекмеджето. Нямаше следи в него да е бъркано или пък албумът да е отварян. Тя отиде в предната стая и застана пред телефона. Да се обади в полицията? Да каже, че в дома й е извършена кражба? Но какво е задигнато, ако въобще нещо е задигнато? Тя почна да рови из къщата — проверявайки шкафове и чекмеджета. Една метална кутия, съдържаща двеста долара в брой, въобще не бе докосвана. Дрехите й — „Сиър и Пени конфекция“ — си висяха по закачалките. Нищо не липсваше. Даже стъклото, изрязано от задната врата, лежеше спокойно върху помощната маса в кухнята. Минаваше от стая в стая, Рубик кубчето в главата й щракаше, но така и не можа да намери разрешение.

Телефонът иззвъня, Диди се върна в предната стая и го вдигна.

— Ало?

Пауза. После:

— Диди?

Ако преди малко само сърцето й се бе разтупало, сега и стомахът й започна да се качва към гърлото.

— Кой се обажда?

— Аз съм. Марк Трегс.

— Марк?

Бяха минали пет или шест месеца от последното му обаждане. Тя винаги му се обаждаше — просто така, без задни мисли. Това бе част от разбирателството им. Но нещо не беше наред — гласът му бе зареден с напрежение и тя каза бързо:

— Какво има?

— Диди, аз съм тук. В Ан Арбър.

— Ан Арбър! — повтори тя смаяна.

Щрак, щрак, щрак.

— Какво правиш тук?

— Доведох един човек да те види. — В стаята си в „Дейс Ин“ Марк хвърли поглед към Лора, застанала до него. — Чакахме те да се върнеш.

— Марк, за какво става дума?

На нокти е, помисли си Марк. Още малко и ще излезе от кожата си.

— Имай ми доверие, окей? Никога няма да ти направя нещо лошо. Вярваш ли ми?

— Някой е влизал тук. Обърнал ми е наопаки кухнята. Исусе, не мога да разбера какво става!

— Чуй ме, окей? Просто се успокой и ме слушай. Аз няма да ти сторя нищо. Познаваме се много отдавна. Доведох един човек, който се нуждае от помощта ти.

— Кой? За какво говорещ?

Лора пристъпи напред и сграбчи слушалката, преди Марк да успее да каже нещо.

— Беделия? — каза тя и чу как жената от другата страна ахна при този непознат глас, произнасящ името й. — Моля те, не затваряй! Просто ми дай няколко минутки, само това искам!

Диди замълча — шокът й направо можеше да се пипне.

— Името ми е Лора Клейборн. Марк ме доведе тук, да се видя с теб. — Лора усети, че Диди се кани да тресне слушалката и косата й се изправи. — Не работя нито с полицията, нито с ФБР. Кълна се в бога — не работя. Мъча се да намеря детето си. Знаеш ли, че Мери Теръл открадна детето ми?

Никакъв отговор. Лора се уплаши, че вече са изгубили Беделия Морс, че телефонът ей сега ще хлопне и докато отидат до къщата й, тя вече няма да е там.

Тишината се проточи — същото ставаше и с нервите й.

В съзнанието и като малко тъмно семенце покълна зародишът на вик. Това, което не знаеше обаче, бе, че същият зародиш расте и в главата на Беделия Морс.

Най-накрая се показа. Не вик, а думичка, покълнала от зародиша:

— Да.

Слава богу — помисли си Лора. Бе затворила очи и бе очаквала хлопването на слушалката. Сега отново ги отвори.

— Може ли да дойда и да поговорим?

Пак тишина, докато Диди обмисляше.

— Не мога да ви помогна — каза тя.

— Сигурна ли си? Не знаеш ли къде би могла да се намира Мери Теръл?

— Не мога да ви помогна — повтори Диди, но не затвори.

— Всичко, което искам, е да си върна детето — каза Лора. — Не ме интересува къде отива Мери Теръл и какво ще стане с нея. Трябва да си върна сина. Аз дори не знам дали е жив или мъртъв и това ме убива. Моля те! Умолявам те! Въобще ли не можеш да ми помогнеш?

— Вижте, аз не ви познавам — отговори Диди. — Като нищо може да сте таен агент на ФБР. Току-що се прибирам вкъщи и виждам, че някой е влизал в къщата ми, докато ме е нямало. Вие ли сте били?

— Не. Но видях мъжа, който го направи.

А тялото й помнеше неравната битка. Дясното й рамо под бялата блуза и плетения пуловер представляваше огромен синьо-зелен оток, а по дясното й бедро под дънките имаше още драскотини.

— Мъжът? — попита Диди остро. — Какъв мъж?

— Нека дойда да се видим. Ще ти кажа, като дойда.

— Не ви познавам! — извика тя със страх и отчаяние.

— Ще се запознаем — каза Лора твърдо. — Връщам слушалката на Марк. Той ще ти каже, че можеш да ми имаш доверие.

Тя му предаде слушалката и първото нещо, което чу, бе едно яростно:

— Копеле такова! Предаде ме, а, мръсно копеле! Ще те убия!

— Да ме убиеш? — попита той спокойно. — Не искаш да го направиш, нали, Диди?

Тя изхлипа с препълнено от мъка сърце.

— Копеле! — прошепна тя. — Прекара ме, нали? А аз си мислех, че сме като брат и сестра.

— Ние сме брат и сестра и това няма да се промени. Но тази жена има нужда от помощ. Чиста е. Нека дойдем и поприказваме — каза Марк. — Моля те като брат!

Лора се отдалечи от него, дръпна пердетата на прозореца и се загледа в синьото студено небе. Видя колата си на паркинга с надписа ВЪРВИ СИ на предното стъкло и почака с разкъсвано от мъка сърце, докато Марк остави слушалката.

— Ще ни приеме — каза й той.

По пътя към къщата на Диди Марк каза:

— Бъди по-сдържана. Не си късай дрехите и не я моли. Това няма да помогне.

— Окей.

Марк докосна с пръсти изписаните по стъклото букви.

— Кучият му син добре те е подредил, а? Усетих аз, че има нещо странно в тоя тип. Контакт в гърлото. — Той изхъмка. — Интересно какво, по дяволите, иска?

— Не знам и повече дано не го срещам.

Марк кимна. Бяха на две мили от къщичката на Диди.

— Слушай — каза той, — трябва да ти кажа нещо. Казах ти, че Диди си е направила пластична операция, нали помниш?

— Да.

— Диди бе хубава. Но вече не е. Накарала е хирурга да я направи грозна.

— Да я направи грозна? Защо?

— Искала е да се промени. Не е искала да бъде повече такава, каквато е била, предполагам. Така че като я видиш, бъди по-сдържана.

— Ще бъда сдържана — каза Лора. — Ще бъда, и още как!

Тя намали и отби БМВ-то по калната алея. Приближавайки се, Лора видя, че входната врата се отваря. Появи се пълна жена с тъмнозелен пуловер и панталони с пясъчен цвят. Около раменете й падаха вълните на дълга червена коса. Дланите на Лора се навлажниха и нервите й се опънаха. Бъди сдържана! — каза си тя. Спря колата и изгаси двигателя. Моментът бе настъпил.

Беделия Морс стоеше на входа и гледаше, докато Лора и Марк слязоха от колата и се приближиха. Лора видя неприятното лице и изкривения нос и се запита какъв ли е бил тоя хирург, който се е съгласил да направи такова нещо. И каква лична трагедия е накарала Беделия Морс да си извае такъв образец на грозотата?

— Лайно такова — каза Диди на Марк със студен глас и влезе навътре, без да ги дочака.

Диди седна на един стол до прозореца в предната стая, откъдето можеше да вижда пътя. Не им предложи да седнат — бе впила поглед в Марк, защото си спомняше измъченото лице на Лора от новините и й беше трудно да я гледа.

— Здравей, Диди! — каза Марк и се опита да се усмихне. — Отдавна не сме се виждали.

— Колко ти плати? — попита Диди.

Колебливата усмивка на Марк се стопи.

— Тя наистина ти е платила, нали? Колко сребърника те накараха да продадеш главата ми на поднос?

Лора каза:

— Марк се отнесе приятелски с мен. Той…

— Той се отнасяше и с мен приятелски.

Диди погледна към Лора и бързо отвърна поглед. Очите на Лора Клейборн бяха потънали дълбоко в орбитите и горяха от непоколебима твърдост.

— Ти ме прекара, Марк. Ти ме продаде, а тя ме купи, нали? Е, ето ме.

С усилие на волята Диди извърна глава към Лора и я погледна в очите.

— Госпожо Клейборн, аз съм убивала хора. Влязох в една закусвалня с още трима фронтери и застрелях четирима полицаи, виновни само в това, че носят сини униформи и полицейски значки. Помагах при слагането на фишек, който ослепи петнайсетгодишно момиче. Виках браво на Джак Гардинър, когато той преряза гърлото на един полицай, и помогнах да вдигнат трупа, за да могат Акита Уошингтън и Мери Теръл да го заковат с гвоздеи за гредата. Аз съм жената, която майките сочат и предупреждават децата си да не растат като нея.

Диди й отправи хладна усмивка — по лицето й играеха сенки от голите клони на дърветата навън.

— Добре дошли в моя дом.

— Марк не искаше да ме доведе. Не го оставих на мира, докато не го склоних.

— Това ми го казвате, за да ме накарате да се почувствам по-добре ли? Или по-безопасно? — Тя допря връхчетата на пръстите си. — Госпожо Клейборн, вие нищо не знаете за света, в който живея. Аз съм убивала хора, да, това е моето престъпление. Но няма съдия или съдебни заседатели, които да ме осъдят на затвор. От 1972 година насам всеки божи ден аз съм надничала през рамо, изплашена до смърт от това, което би могло да стане. Спях може би по три часа на нощ, и то в най-добрия случай. По някой път се събуждах само за да открия, че съм се напъхала в някой шкаф, без да се усетя. Вървя по улиците и мисълта, че хората виждат през това лице каква съм била по-рано, не ме напуска. И с всяка глътка въздух, която поемах, не забравях, че съм отнемала живот на човешко същество. Премахвала съм ги, а после съм празнувала това с друсане с киселина на свещи. — Тя кимна със замъглени от болка очи. — Не ми трябва затворническа килия. Аз си я нося в себе си. Така че ако се готвите да ме предадете на полицията, нека ви кажа нещо — те не могат да ми направят нищо. Мен ме няма. Аз съм мъртва и съм мъртва от много отдавна!

— Нямам намерение да ви предавам на полицията — каза Лора. — Просто искам да ви задам няколко въпроса за Мери Теръл.

— Мери Терър — поправи я Диди. — Било е… — малко остана да каже лудост — … глупаво от нейна страна да вземе детето ви. Глупаво.

— ФБР я загуби, след като тя се е срещнала с майка си в Ричмънд. Майка й им е казала, че Мери тръгнала към Канада. Имате ли някаква представа къде би могла да отиде?

Ето го и въпроса, помисли си Диди. Загледа се в ръцете си.

Лора потърси подкрепа от Марк, но той вдигна рамене и седна на кушетката.

— Всичко, каквото се сетиш за Мери Теръл, може да се окаже важно — каза тя на Диди. — Сещаш ли се за някого, с когото може да влезе във връзка? Някой от миналото?

— Минало — озъби се Диди. — Такова място няма. Има само дълъг път оттам дотук и всяка миля е едно малко умиране.

— Имала ли е Мери Теръл някакви приятели извън Сторм Фронт?

— Не. Сторм Фронт бе нейният живот. Ние бяхме нейното семейство.

Диди пое дълбоко въздух и отново погледна през прозореца, очаквайки всеки момент отпред да спре полицейска кола. Ако това станеше, тя няма да се бие. Дните на борба бяха отминали. Отново насочи вниманието си към Лора.

— Вие казахте, че сте видели мъжа, който е влязъл в къщата ми.

Лора й обясни за светлинката от фенерчето, която бе видяла онази нощ.

— Влязох, светнах лампата в кухнята и го видях. Лицето му — тя потръпна при спомена, — лицето му бе смазано. Той се хилеше — лицето му бе цялото в белези и хиленето му бе замръзнало на него. Тъмни очи — кафяви или черни. И на гърлото си имаше нещо като електрически контакт. Точно тук.

Вдигна ръка и докосна с пръсти гърлото си.

— Дядката отсреща също го е виждал — добави Марк. — Вика, че тъпанът е трябвало да включва говорител към гърлото си и да говори чрез него.

— Чакайте! — Алармената система на Диди вече пищеше. — Мъжът е ходил при господин Бруър?

— Точно така. Питал къде си отишла. Казал, че ти е приятел.

— По име ли ме е търсил? Даян Даниълс?

Тя още не бе върнала бинокъла на Чарлс Бруър, така че нищо не знаеше за това. Когато Марк кимна, Диди усети как стомахът й трепна.

— Боже мой! — изрече и се изправи. — Боже мой! Още някой знае. Копеле такова, някой сигурно те е проследил!

— Чакай малко! Никой не ни е проследил. Не знам какво е станало, но тоя тип е питал за теб още преди ние да стигнем Ан Арбър.

Диди усети, че губи нишката. Мъжът, влизал в дома й, не е взел нищо. Знаел е новото й име и къде живее. Питал е господин Бруър къде е отишла. Усети, че около врата й се затяга примка; още някой е научил коя е.

— Моля те, помисли — настоя Лора. — Има ли някой, от когото Мери Теръл би могла да потърси помощ?

— Не! — Лицето на Диди бе изкривено и нервите й се държаха на косъм. — Казах ти, че не мога да ти помогна! Махай се и ме остави на мира!

— Бих искала да го направя — каза Лора. — Бих искала Мери Теръл въобще да не беше ми откраднала сина. Бих искала да разбера дали синът ми е жив, или е мъртъв. Не мога да се махна, защото ти си моята последна надежда.

Диди закри ушите си с длани.

— Не! Не искам да слушам!

Тя знае нещо — помисли си Лора. Отиде до Диди, хвана я за китките и дръпна ръцете й от ушите.

— Но ще го чуеш! — обеща й Лора с пламтящи от гняв бузи. — Чуй ме! Ако знаеш нещо за Мери Теръл — каквото и да е, — трябва да ми кажеш! Тя е побъркана — знаеш ли това? Тя може да убие сина ми всеки момент, ако вече не го е направила!

Диди поклати глава. Споменът как Мери едва не натисна лицето на бебето към котлона бе твърде пресен.

— Моля ви, просто ме оставете на мира. Нищо друго не искам, само ме оставете на мира.

— А аз си искам моето — каза Лора, без да пуска китките й.

Те се погледнаха — жители на различни светове, кръстосали пътищата си.

— Няма ли да ми помогнете да спася живота на детето си?

— Аз… не мога… — започна Диди, но гласът й заглъхна.

Погледна Марк, после пак Лора и в този момент разбра, че ако не помогне на тази жена, зъбите на призраците, гризящи душата й, ще станат по-остри. Но тя и Мери бяха сестри по оръжие! Сторм Фронт бе тяхно семейство! Не би могла да предаде Мери!

Но тази Мери Теръл, която Диди познаваше от много отдавна, я няма. На нейно място се бе появило диво животно, нямащо друга цел, освен да убива. Рано или късно Мери Терър ще прещрака и тогава това бебе ще умре сред страшни писъци.

Диди каза:

— Моля те, пусни ме.

Лора се поколеба малко, после отпусна китките й. Диди отиде до прозореца и застана до него, загледана в студения свят навън. Щрак, щрак — защрака Рубик кубчето, но отговорът вече бе оформен.

— Тя… тя нарича бебето Дръмър — каза Диди.

Сърцето я заболя. В последвалата наелектризирана тишина се чуваше ясно дишането на Лора Клейборн.

— Вчера видях Мери с вашето бебе.

— О, Исусе! — обади се Марк с нисък и смаян глас.

— Той беше добре — продължи Диди. — Тя се грижи добре за него. Но… — прошепна, неспособна да продължи.

Една ръка като клещи се впи в рамото й. Диди вдигна поглед към Лора и долови адския огън в очите й.

— Но какво? — заповяда й Лора, почти неспособна да говори.

— Но… Мери е опасна. Опасна за себе си, опасна и за детето ти.

— Какво означава това? Казвай!

— Мери каза… че ако полицията ги открие… ще застреля най-напред бебето… — видя как Лора се сви като от удар — … и после ще продължи да стреля, докато я убият. Никога няма да се предаде. Никога!

Сълзи опариха очите на Лора. Сълзи на облекчение, че Дейвид е все още жив, и сълзи на ужас, че разказаното от Беделия Морс е вярно.

Останалото също трябваше да се каже. Диди се стегна и продължи:

— Мери идва тук. Тя и Едуард Фордайс. Той също бе член на Сторм Фронт. В момента пътуват от Ню Йорк. Утре по някое време трябва да пристигнат.

— Майко мила — прошепна Марк с разширени очи. — Че и отгоре.

Лора почувства, че губи равновесие и стаята бавно се завърта около нея.

— Защо идват?

Диди си помисли, че веднъж пуснато на воля, предателството се превръща в ято скакалци, унищожаващо всичко по пътя си.

— Ще ви покажа — каза тя и взе ключовете от куката до входната врата.

Лора и Марк последваха Диди зад къщичката и спряха пред каменната пристройка — работилницата на Диди. Тя отключи катинара, издърпа веригата и отвори вратата. От хладната тъмнина ги лъхна силен аромат на пръст. Диди запали лампата на тавана, разкривайки добре пометена работилница с две грънчарски колела, стелажи с бои и най-различни грънчарски инструменти, подредени на специално табло. На друг стелаж се виждаха експонати от труда на Диди в различна степен на завършеност — грациозни вази и саксии, чинии, халби и пепелници. На пода, до едно от колелата, имаше огромна урна, чиято повърхност бе така изрисувана, че приличаше на кора от дърво.

Диди се поспря да включи един калорифер и каза:

— Това тук е за продан. А оттатък е това, което правя за себе си.

Кимна към спуснатата завеса в задната част на работилницата, отиде и я дръпна. Стаичката зад нея бе също отрупана с лавици, но работите по тях бяха далеч по-различни от тези, продавани от Диди, известна под името Даян Даниълс.

Лора видя глинена глава — лице на млада жена с дълга развята коса, отворила в ням вик уста, и дузина змии, пробиващи си път през черепа й. Тя не можа да познае лицето, но Марк го позна. Така бе изглеждала Диди преди касапницата. Лице, този път на млад мъж, се бе разцепило до средата и отвътре се подаваше друго, още по-страшно и сатанинско. Имаше и една ръка без тяло, държаща перфектно оформен револвер, а ноктите на пръстите бяха превърнати в хилещи се черепи. На пода се виждаше огромна творба; жена — в нея Марк пак позна младата Беделия Морс, — паднала на колене, с прострени умолително нагоре ръце и лазещи по устата й хлебарки. На една от стените имаше неща, които приличаха на посмъртни маски — лица без изражение, оформени само с едно-две мазвания и резки. На Лора й напомняха на мълчаливи мъченици, светци от някакъв пъклен свят, и тя разбра, че наднича в бездните на кошмарите на Диди Морс.

Диди измъкна нещо, увито в черен найлон. Постави го на едно от колелата, намести го внимателно и започна да сваля найлона с благоговейни движения. Минутка-две и после се отдръпна, за да даде възможност на Лора и Марк да погледнат.

Беше макет на мъжка глава в естествен размер. Лицето бе хубаво и замислено като на принц, хванат в момент на размисъл. Глината не бе нито боядисана, нито изпечена, по макета нямаше нанесен никакъв цвят, но пръстите на Диди бяха оформили скалпа в къдрици коса. Носът бе с елегантна извивка, челото — високо и полегато, а тънките устни оформяха доста жестока уста, готова сякаш да се отвори всеки момент. Очите излъчваха кралско безразличие, като че ли всички останали бяха едно стъпало под него. Това е лице, помисли си Лора, на човек, познал вкуса на властта.

Диди протегна ръка към колелото и го докосна. Главата бавно се завъртя.

— Моделирах това от част от лице, което видях на снимка в един вестник — каза тя. — Най-напред направих онази част, която се виждаше, а после и останалата. Знаете ли кой е този?

— Не — отговори Лора.

— Името му е — беше — Джак Гардинър. Викахме му Лорд Джак.

— Водачът на Сторм Фронт?

— Точно така. Той беше наш баща, наш брат, наш защитник. И нашият Сатана. — Колелото спря и Диди го завъртя отново. — Това, което вършехме за него… не е за говорене. Той си играеше с душите ни като с играчки и ни обучи като дресирани животни. Но бе умен и ние си мислехме, че очите му могат да проникват през всичко и да виждат и най-съкровените тайни в душите ни. Мери забременя от него. Трябваше да роди през юли 1972 година. После светът се стовари върху нас. — Диди вдигна поглед към Лора. — Мери изгуби бебето. Родила го мъртво в тоалетната на една бензиностанция. Затова сега носи Дръмър — вашето дете — на Лорд Джак.

— Какво? — Това бе стон.

Диди им разказа за съобщението в Мадър Джоунс и че Мери го е видяла в Ролинг Стоун.

— Тя помислила, че там ще я чака Джак. И взела вашето бебе, за да му го даде. Но съобщението било пуснато от Едуард Фордайс, защото той се опитвал да напише книга за Сторм Фронт и искал да види кой ще дойде. Така че Едуард и Мери в момента пътуват за насам.

Отново се бе приближила до тайната. Чувството за вярност се размърда в нея като змия в гореща пепел. Но на кого иска да остане вярна? На един идеал, който поначало никога не е бил истински? Струваше й се, че след дълго и тежко пътуване изведнъж се е озовала на кръстопът. Единият път бе този, по който бе вървяла досега — право напред, през страната на кошмарите и изнурителното съжителство с призраци, човъркащи стари рани. Другият път бе пустош и накъде ще я отведе — никой не можеше да каже.

И двата пътя бяха хлъзгави. И двата проблясваха с разлятата по тях кръв под мрачно небе. Въпросът бе: Кой път ще я отведе до спасението на живота на това бебе?

Диди се взираше в глиненото лице на мъжа, когото като млада бе обожавала, а в зрелите й дни обожанието се бе превърнало в омраза. Накрая направи своя избор.

— Аз… мисля, че Джак Гардинър е в Калифорния. След като си тръгнат оттук, Мери и Едуард ще се отправят натам.

Змията в нея се сви в стегнато колело и издъхна, потрепервайки за последен път във въглените. У Диди се надигна стон, но тя го потисна — понятието вчера вече го нямаше и никакви сълзи не можеха да върнат времето.

— Това е всичко — каза тя. — И сега какво? Няма ли да повикате полицията?

— Не. Ще се срещна с Мери, когато дойде.

Ако челюстта на Марк не бе хваната за лицето, щеше да изтропа на пода.

— Как не! — каза той. — Няма да стане!

— Не мога да я оставя да дойде тук и преспокойно да си замине — отвърна Лора рязко. — Не искам никаква полиция. Ако Мери Терър види полиция, пишете детето ми мъртво. Какъв друг избор имам?

— Тя ще те убие — каза Диди. — Запасила се е с два пистолета, а може и с още нещо, което не съм видяла. Изобщо и за секунда няма да се поколебае да те издуха.

— Ще трябва да използвам този шанс.

— Нямаш никакъв шанс. Ти май не разбираш! Не можеш нищо да направиш!

— Ти не разбираш — каза Лора твърдо. — Няма друг начин.

Диди се накани да възрази, но какво да каже? Жената бе права. Че ще бъде убита при срещата си с Мери Терър, Диди не се съмняваше. Но какво друго би могла да направи?

— Ти си луда — каза Диди.

— Да, луда съм — отговори Лора. — Нямаше да съм тук, ако не бях луда. Ако трябва да бъда луда колкото Мери Терър — ще бъда.

— Разбира се — изръмжа Марк. — Единствената разлика е тази, че ти никога не си убивала.

Лора не му обърна внимание и не сваляше погледа си от Беделия Морс. Нямаше вече път назад, не можеше да вика на помощ Дъг или полицията с нейните старателни снайперисти. Устата й пресъхна пред перспективата да упражни насилие и си помисли, че бурята на това насилие може да повлече и Дейвид.

— Трябва да те помоля само за още едно нещо. Да ми се обадиш, когато Мери дойде тук.

— Не искам кръвта ти по стените ми.

— А какво ще кажеш за кръвта на детето ми по ръцете ти? Това ли искаш?

Диди пое дълбоко въздух и го изпусна.

— Не. Не го искам.

— Тогава ще ми се обадиш.

— Няма да мога да я спра да те убие — каза Диди.

— Добре. Няма нужда да плачеш на погребението ми. Ще ми се обадиш ли?

Диди се поколеба. Бе убивала хора, които не искаха да умират. Сега обаче се канеше да помогне на някой, който си търси смъртта. Но веднъж Мери тръгне ли за Калифорния, всякакъв шанс, колкото и малък да е, да си получи детето живо изчезваше. Диди продължаваше да гледа надолу, но усещаше погледа на Лора върху себе си.

— Трябва да ми се обадят, когато стигнат в Ан Арбър — каза тя най-сетне. — Казах на Мери, че ще й обясня как да ме намерят. Бог да ми е на помощ… но ще те уведомя, щом ми позвънят.

— Ние сме в „Дейс Ин“. Аз съм в стая 119, а Марк е в 112. Ще чакам на телефона.

— Искаш да кажеш — ще чакам надгробния си камък, нали?

— Може и така да е. Но не бързай да хвърляш пръст.

Диди вдигна очи и погледна Лора. Разбираше от лица — лицата я вълнуваха. Чертите на тая жена говореха, че е живяла спокоен, несмущаван от нищо живот — сравнително богат и лек. Но болката, на която бе издържала до този момент, бе избила навън, в тъмните кръгове около очите, бръчките по челото и в ъглите на плътно стиснатите устни. Още нещо имаше в това лице — нещо, зародило се съвсем наскоро — то се наричаше надежда. Диди разпозна бореца в Лора, човек, решен да оцелее, човек, който не се страхува от насочените срещу него обстоятелства. Такава бе и самата Диди по-рано, много отдавна, още преди Сторм Фронт да завърти колелото и да я оформи като пълен с агония съд. Каза:

— Ще ти се обадя.

Четири думички — колко лесно се подписваше смъртен акт.

Заобиколиха къщичката и отидоха до колата на Лора и Диди видя гравираното Върви си на предното стъкло. След малко щеше да върне бинокъла на господин Бруър и щеше да получи пълно описание на мъжа, който я е търсил. Това бе нещо, което преди пет години би я накарало да си грабне куфара и да хване пътя. Сега обаче бе узнала истината — никъде не можеш да се скриеш завинаги и винаги идва време, когато старите дългове трябва да се плащат.

Мърморейки с недоволство, Марк се качи в колата. Преди да последва примера му, Лора погледна Диди с твърд поглед.

— Името на сина ми е Дейвид — каза тя. — Не Дръмър.

После влезе в БМВ-то, запали двигателя и подкара, оставяйки Беделия Морс сама сред удължените сенки.

5. Царството на Хадес[1]

Телефонът започна да звъни в три и трийсет и девет във вторник сутринта. Студен юмрук стисна сърцето на Диди. Стана от стола, където в светлината на лампа четеше книжка за модерната технология в грънчарството, и отиде до телефона. Вдигна го след третото позвъняване.

— Ало?

— Успяхме — каза Мери Терър.

Сигурно са тръгнали от Ню Йорк предната сутрин и са карали цял ден и цяла нощ, помисли си Диди. Мери не губеше време, щом се касаеше за Джак.

— Едуард с теб ли е?

— Да, тук е.

— Къде се намирате?

— На един телефон в бензиностанция „Шел“ на… — Мери спря и Диди чу гласа на Едуард: — „Хурон Паркуей“. — Чу се бебешки плач и после гласът на Мери, даващ напътствия на Едуард: — Потъркай го зад лявото ухо, той обича това. — После тя заговори в телефона: — „Хурон Паркуей“.

Диди започна да обяснява как да стигнат до къщичката. Усети нервния си глас и се опита да говори по-бавно, но това не помогна.

— Добре ли си? — прекъсна я внезапно Мери.

Тя знае — помисли си Диди. Но, разбира се, това не можеше да бъде.

— Събудихте ме — каза Диди. — Сънувах лош сън.

Бебето продължи да плаче и Мери се ядоса:

— Ела тук, по дяволите! Дай го на мен, а ти вземи слушалката!

Едуард се обади с уморен глас и Диди повтори указанията.

— Окей — каза той с прозявка. — Завивам надясно при втория светофар.

— Не. Надясно при третия светофар. После пак надясно при втория светофар и пътят ще се отклони вляво.

— Разбрано. Мисля. Опитвала ли си някога да се возиш във фургон с пискащо в ушите ти бебе? И всеки път, когато се опитвах да карам с над шейсет и пет, Мери ме сритваше. Божичко, като убит съм!

— Тук ще си починете — каза му Диди.

— Хайде да тръгваме, хайде! — чу се гласът на Мери.

Бебето бе спряло да плаче.

— Каменна къща отдясно — каза Едуард. — Скоро ще се видим.

— Довиждане — отвърна Диди и затвори.

Тишината бе непоносима.

Диди им бе дала обиколен път. Ще бъдат тук след петнайсет-двайсет минути, ако Едуард не се обърка в състоянието, в което е. Ръката на Диди лежеше на телефона. Секундите течаха. Змията на верността бе вдигнала глава от пепелта и изсъска предупредително. Това бе решителният момент и от него връщане назад нямаше.

Почувства как зад нея започват да се събират призраци. Точеха зъби в костите на ръцете си, готови да ги впият в черепа й. Бе дала дума. Не беше ли това единственото нещо, което й бе останало в този измамен свят?

Диди вдигна телефона. Набра номера, който предварително бе намерила в Жълтите страници[2], и помоли администратора да я свърже със стая 119.

Две позвънявания. После гласът на Лора, напрегнато:

— Готова съм.

Лора все още бе облечена с дънките и плетения пуловер и бе се унасяла няколко пъти по за петнайсетина минути, когато очакваният телефонен звън я разбуди окончателно. Тя изслуша обясненията на Диди, после затвори и отиде до шкафа. От най-горната лавица свали автоматичния си пистолет 32-и калибър, който Дъг бе купил. Мушна пълнител със седем патрона в него и го щракна на мястото му с удар на дланта. Заболя я. Вдигна и спусна предпазителя, опитвайки се да усети тежестта на зареденото оръжие. То пак миришеше на смазка и изглеждаше зловещо, но сега тя имаше нужда от неговата мощ и тежест — и дали щеше да го използва или не, това бе полезен талисман. Пусна го в чантата си. После облече палтото си и го закопча. Внезапно започна да й се повдига и стомахът й се размърда. Спусна се към банята и зачака, но нищо не излезе. Лицето й пламтеше, по бузите й имаше капчици пот. Точно сега не бе време за припадъци. Когато се убеди с относителна сигурност, че нито ще повръща, нито ще припада, Лора се върна до шкафа и сложи в чантата си още един, допълнителен пълнител, увеличавайки силата на талисмана.

Тя бе, както казваше Стивън Стилс в Уудсток, готова да се насере от страх.

Лора излезе от стаята, преметнала чантата през рамо. Студеният вятър, който я посрещна на прага, й дойде добре. Отиде до стаята на Марк и сви юмрук, за да почука.

Остана си така — с вдигнат юмрук и си помисли за Роуз Трегс и двете деца. Вятърът подухна и тя чу как звънчетата звъннаха, зовейки Марк у дома. Бе му платила три хиляди долара. Той я доведе при Беделия Морс. Договорът е спазен и тя нямаше намерение да намесва Марк в по-нататъшните събития. Ръката й се отпусна и юмрукът се разтвори.

Светът се нуждаеше от повече писатели, които пет пари не дават за бестселъри, а пишат направо с кръвта си. Лора мълчаливо му пожела всичко най-хубаво. После обърна гръб на вратата на Марк и се отправи към колата си.

Потегли от паркинга и се насочи към къщата на Диди, стиснала здраво волана в ръце и натикала дълбоко навътре размърдалия се в нея стомах.

На четири мили западно от Ан Арбър Диди седеше на стола си в предната стая и светлината на лампата проблясваше в посребрените нишки в червената й коса. Чакаше тази, която съдбата щеше да доведе първа до прага й. Съзнанието й си почиваше, наместило Рубик куба. Тя бе избрала пътя и змията бе мъртва.

През дърветата се провидяха фарове.

Диди се изправи на безжизнените си крака. Сърцето й заблъска като юмрука на Смъртта, чукащ по заключена врата, фаровете свиха по алеята и зад белите им конуси се виждаше очукан масленозелен фургон. С леко скръъц на износени спирачки той спря пред входната врата. Диди усети как зъбите й се впиват в долната устна. Облечена в избелелите си дънки и с топлия пуловер с кожени кръпки на лактите, тя излезе навън. Това бе работното й облекло — дънките й бяха изцапани с боя, а по пуловера й се виждаха петна от глина. Тя гледаше как Мери слиза от дясната страна, сложила бебето в чанта. Едуард, уморен до смърт, се измъкна иззад волана.

— Открихме те! — каза той. — Не се справих лошо, а?

— Влизайте — покани ги Диди и се дръпна да ги пусне.

Когато Мери мина край нея, тя усети животинската миризма на немитото й тяло. Едуард се дотътри, съблече в движение парката си и се пльосна на кушетката.

— Човече! — каза той със замъглени от умора фалшиво сини очи. — Задникът ми е мъртъв!

— Ще направя малко кафе — каза Диди и отиде в подредената вече кухня, където на мястото на липсващото на вратата стъкло бе залепила парче вестник.

— Трябва да подсуша Дръмър — каза й Мери.

Тя сложи бебето на пода, извади магнума от чантата, после топче тоалетна хартия и памперса. Бебето бе неспокойно, ръчичките и крачетата му махаха във всички посоки, лицето бе смръщено за плач, но не плачеше.

— Сладък малък плъшок, нали? — Едуард се отпусна назад в кушетката, изрита лъснатите си чепици и вдигна крака. — Сега вече мога да го кажа, щом не ми пищи на ухото.

— Добро бебче е той. Доброто бебче на мама то.

Едуард гледаше как Мери сменя памперса на Дръмър, а Диди наливаше вода в кафемашината. Ясно му бе, че Мери е луда по това бебе. Когато тя му се обади вчера сутринта в седем часа и му каза, че тръгват за Ан Арбър, той й отвърна, че дъската й хлопа. Нямаше намерение да пътува до Мичиган в компанията на жена, на чийто гръб ФБР бяха нарисували хубава мишена, без значение дали му е сестра или не. Но тогава тя му каза за Джак Гардинър и това даде нова насока на мислите му. Ако е вярно, че Джак е в Калифорния и Диди може да ги отведе дотам, книгата му за Сторм Фронт не би могла да има по-добър гвоздей от едно интервю със самия Лорд Джак. Разбира се, той не знаеше какво ще каже Джак за това, но на Мери й се струваше, че идеята не е лоша. Бе му казала, че е сбъркала за книгата, че първоначалната й реакция я е накарала да се поддаде на емоциите си. Няма да е зле, каза му, светът да разбере, че Сторм Фронт е още жив. Едуард го интересуваше повече как това ще излезе в списание Пийпъл, а не политически изявления, но Мери му обеща, че ще убеди Джак да му даде интервюто. Ако Диди е права и ако Джак е в Калифорния. Две големи ако. Но си струваше да вземе няколко дни болнични от Сий Кинг и да види какво ще стане.

Мери взе мръсния памперс и отиде в кухнята, търсейки къде да го изхвърли. Там тя завари Диди, втренчила поглед в пътя.

— Какво гледаш?

Само волята попречи на Диди да подскочи.

— Нищо — каза тя. — Чакам кафето.

Бе видяла как по пътя бавно мина кола и изчезна нататък.

— Остави го това кафе. Искам да ми разкажеш за Джак.

Мери също погледна през прозореца. Нищо — само тъмнина. И все пак Диди бе нервна. По гласа й го чувстваше и по това, че избягва да я гледа в очите. Радарът й се включи.

— Покажи какво имаш — каза Мери.

Диди остави кафето да се вари и отиде да вземе албума от спалнята. Като се върна в предната стая, завари Мери, седнала на един стол с бебето в ръце, а Едуард — все още изтегнат на кушетката. Чантата бе до Мери и върху бъркотията от памперси, тоалетна хартия и бебешка храна лежеше компактният магнум.

— Ето — показа Диди статията и снимката на Мери и Едуард с мъка се надигна от кушетката, за да хвърли един поглед. — Ето тук — докосна мъжа на снимката.

Мери проучи снимката.

— Това не е Джак — реши след минута-две Едуард. — Носът на тоя тип е по-голям.

— Когато човек остарява, носът му става по-голям — каза Диди.

Едуард пак наведе поглед. Поклати глава — отчасти разочарован, отчасти облекчен, че няма да му се налага да пътува повече с Мери Терър.

— Не. Не е Джак.

Диди започна да обръща страниците назад. Като в машина на времето датите на статиите започнаха да намаляват. Тя спря на една снимка на младия и арогантно усмихнат Джак Гардинър, сияещ в хипи робата си, с руса и дълга, падаща по раменете коса. Заглавието на статията гласеше: Водачът на Сторм Фронт оглавява списъка на най-търсените от ФБР личности. Датата бе 1 юли 1972 година.

— Тогава — каза Диди и се върна на статията на Сиера Клуб — и сега. Не виждате ли приликата?

Едуард отгърна на по-новата снимка, после се върна обратно. Мери просто седеше с бебето в ръце, с тъмен и непроницаем поглед.

— Окей, малко сякаш прилича на Джак — каза Едуард. — Може би. Трудно е да се каже. — Той пак погледна по-отблизо. — Не, не мисля.

— Дръж малко Дръмър.

Мери подаде детето на Едуард и той го пое с явно недоволство. После тя взе албума и почна да го обръща назад-напред между двете снимки. Спря на една статия на друга страница.

— Ега ти работата! — каза тихо. — Кучият му син е оживял.

— Какво? — надникна Диди през рамото й.

— Свинята, дето я застрелях до къщата онази нощ.

Мери потупа страницата със статия, чието заглавие гласеше: Агент от ФБР оживява след тежки рани. Имаше и снимка на един мъж на носилка, когото товарят на линейка.

— Едуард, помниш ли го?

Едуард погледна.

— О, да. Мислех, че си го очистила.

— И аз. Куршум в гърлото обикновено върши работа.

Диди усети как по вените й плъзва мраз.

— Куршум… в гърлото?

— Точно така. Стрелях му два пъти. Единия в лицето и другия — в гърлото. Щях да му пръсна шибания мозък, но ми свършиха патроните. Едуард, тук пише, че името му било Ърл ван Дайвър. Трийсет и три годишен, от Ню Джърси. Жена и дъщеря. — Тя се засмя тихо и смехът й прозвуча ужасно. — Чуй това — името на дъщеря му е Мери.

Диди също четеше статията. Бе забравила, че я изряза от един вестник във Филаделфия няколко дни след престрелката в Линдън. Бе събрала всичко, което беше успяла да намери за Сторм Фронт — нещо като дневник на собствените си спомени, нещо като пътеуказател за царството на Хадес. Ърл ван Дайвър. Животът му е извън опасност, пишеше в статията. Тежки наранявания по лицето и ларинкса.

О, Боже господи, помисли си Диди.

— Помня го — каза Мери. — Басирам се, че и той ме помни.

Тя обърна пак на статията и снимката на Сиера Клуб. Мислеше, че лесно ще познае Джак, но снимката показваше само част от лицето на някакъв рус мъж. Прочете имената на мъжете — Дийн Уокър, Ник Хъдли, Кийт Каваноу. Нито едно от тях не й подсказваше нищо, нито едно не извика вълшебното шесто чувство. Сърцето й бе станало като от олово. Дръмър започна да издава мяукащи звуци и те пронизаха главата й с болка.

— Не мога да кажа — каза тя.

Диди взе албума от нея. Къде се бавеха Лора и Марк? Досега трябваше да са тук! Стомахът й се бе свил на топка.

— Елате да ви покажа какво съм направила — предложи им тя. — После ще ми кажете какво мислите.

В работилницата, запалила горните лампи, Мери завъртя глинената глава на колелото. Диди сложи албума до нея, отворила го на страницата с въпросната снимка. Плачът на бебето се бе усилил и Едуард се стараеше с всички сили да го — умири. Мери спря и впери поглед в лицето на Лорд Джак.

— Направих го по снимката — каза Диди и в гласа й отново се промъкна предателско потрепване. — Изглежда като Джак. По-стар е, знам. Но мисля, че е той.

Оловото се бе напукало и паднало от сърцето на Мери. Бе се превърнало в птичка, устремена към слънцето. Това беше Джак. По-стар, да. Но все още хубав, величествен. Тя махна предпазния лист от албума и взе статията със снимката в ръце. Възможно ли е? След всичките тия години? Възможно ли е наистина Лорд Джак да е във Фрийстоун, Калифорния, и фотоапаратът да е хванал част именно от неговото лице? Отчаяно й се искаше да вярва, че е така.

Плачът на бебето бе хрипкав, настояващ за незабавно внимание звук. Едуард го люлееше, но то не спираше. Нервите на Диди бяха готови всеки момент да се скъсат.

— Я ми го дай малко — каза тя на Едуард и той се подчини с облекчение.

Тя също го залюля, а Мери продължи да гледа от снимката към главата и обратно. Бебето, омотано в пухкаво бяло одеяло, топлеше ръцете и излъчваше миризма на детска храна и розова бебешка плът.

— Ш-ш-ш-ш — каза тя. — Ш-ш-ш.

Сините му очи примигнаха.

— Добро момченце, добро. Дейвид е доб…

Край! Отиде! Не можеше да върне изреченото. Думите полетяха във въздуха и се плъзнаха право в ушите на Мери.

Въпреки че в работилницата бе студено, по тила на Диди избиха капчици пот. Мери завъртя главата още веднъж, сгъна статията със снимката на малко квадратче и я мушна в един от джобовете на рипсените си панталони. Когато пак вдигна поглед към Диди, на устните й трептеше слаба усмивка, но очите й приличаха на насочени в нея цеви.

— Името на бебето ми е Дръмър. Знаеш това. Защо го нарече Дейвид?

Не знаеше какво да отговори на това. Мери застана пред нея с убийствена усмивка.

— Диди? Върни ми Дръмър, моля те.

Застанала отвън до вратата на работилницата, Лора чу как Мери Терър настъпи счупено парче глина и то изпращя под обувката й. Сърцето й биеше до спукване, а лицето й бе сковано от страх. В дясната си ръка държеше автоматичния пистолет с освободен предпазител. Сега или никога! — помисли си тя. Бог да ми помага. Пристъпи в осветената част на коридора и насочи пистолета към грамадната жена, отвлякла сина й.

— Не — чу се тя да казва с хриптящ и непознат глас.

Мери я видя. Минаха четири секунди, докато разпознае лицето. Съзнанието й заработи като на плъх, попаднал в затварящ се капан. Бе оставила чантата с магнума в къщата. Колтът й бе под шофьорската седалка на фургона. Обаче й оставаха още две оръжия.

Мери протегна ръка, вкопчи пръсти в гърлото на Беделия Морс и рязко я дръпна между себе си и пистолета. После с бързо движение постави другата си ръка върху носа и устата на детето, спирайки дишането му. Бебето се загърчи отчаяно за глътка въздух.

— Махни си пръста от спусъка! — заповяда Мери. — Насочи оръжието надолу!

[1] Според старогръцката митология Хадес е бог на подземното царство на мъртвите. — Б.пр. ↑

[2] Справочник с телефоните и имената на всички услуги в околността, чиито страници са жълти. — Б.пр. ↑

6. Светлината боде

Лора не го стори. Ръката й трепереше, а заедно с нея — и пистолетът. По лицето на Дейвид избиха червени петна, ръцете му отчаяно махаха във въздуха.

— Още няколко секунди и ще се задуши. После ще пипна и теб, защото и хал хабер си нямаш как се убива.

Лора потрепери от ярост. Огромната ръка на жената бе здраво стиснала ноздрите и устата на Дейвид. Лора виждаше очите му — огромни, разширени от ужас очи. Диди не можеше да мръдне — гърлото й бе притиснато от другата ръка на Мери. Едуард каза:

— Чакай малко. Чакай! — Но на кого — не стана ясно.

— Махни си пръста от спусъка — повтори Мери със странно спокоен тон. — Насочи оръжието надолу.

Лора нямаше избор. Послуша я.

— Вземи й оръжието, Едуард.

Той се поколеба.

— Едуард! — шибна го като камшик гласът на Мери. — Вземи оръжието!

Той пристъпи напред, сграбчи пистолета и той изчезна от ръката на Лора. Очите им се срещнаха.

— Съжалявам — каза той. — Не знаех…

— Млъквай, Едуард!

Мери дръпна ръка от лицето на бебето. Устата му жадно се отвори, задъха се и после въздухът се изпълни с пронизителен писък, който почти изкара малкото останал разум в главата на Лора.

— Донеси ми пистолета — каза Мери.

— Виж сега. Не е необхо…

— Донеси го!

— Окей, окей.

Той постави пистолета в ръката на Мери, тя насочи цевта му в червенокосата глава на Диди и с една ръка вдигна детето от нея. Писъците продължаваха. Мери отстъпи назад от Диди и насочи пистолета към Лора.

— Кой е с теб?

Малко остана да й отвърне полицията. Не, не. Мери ще убие Дейвид със сигурност.

— Никой.

— Лъжла! Свинете са вън, нали?

— Щях ли да съм тук, ако те са отвън?

Лора вече не се страхуваше. Страхът й се бе изпарил. Време за такива глезотии сега нямаше — трябва да мисли само как да си върне Дейвид.

Мери каза:

— Застани до стената! Диди! И ти с нея! Мърдай, кучко!

Диди зае мястото си до Лора с наведено лице и сълзи по бузите. Чакаше неизбежния куршум. Лора не откъсваше поглед от Мери. Бе забила поглед в жената, запечатвайки твърдо очертаната челюст завинаги в съзнанието си.

— Едуард, иди до къщата и отнеси моята чанта и чантата на детето във фургона. Омитаме се.

Едуард се подчини. Детето продължаваше да плаче, но вниманието на Мери бе приковано към двете жени.

— Проклета да си — каза тя на Диди. — Ти ме предаде.

— Мери… моля те, чуй — каза Диди с продран от вълнение глас. — Остави детето. То не е…

— То е мое! Мое и на Джак! — Бузите на Мери се покриха с червени петна, очите й пламнаха. — Аз ти вярвах! Ти ми беше сестра.

— Вече не съм тази, която бях. Искам да ти помогна, Мери! Моля те, остави Дейвид тук!

— Името му е Дръмър! — изкрещя Мери.

Пистолетът не трепна и остана насочен някъде между Лора и Диди.

— Името му е Дейвид — каза Лора. — Дейвид Клейборн. Няма значение как го наричаш, името му ти е добре известно.

Мери внезапно се ухили. Без да променя жестокото хилене, тя прекоси работилницата, и спря с почти докосващ носа на Лора пистолет. С всички сили Лора се сдържа да не протегне ръце към Дейвид и те останаха отпуснати от двете й страни, а очите й останаха приковани в очите на Мери.

— Храбро — каза тя, — храбро лайно. А знаеш ли какво ги правят лайната? Пускат ги в канализацията. Точно това ще направя и аз — отварям водата и те пускам в черната дупка. Мислиш ли, че ще ти хареса?

— Мисля… че не си нищо друго, освен една голяма заблуда. Имаш дете, което не е твое. Опитваш се да намериш мъж, който те е забравил.

Лора видя как омразата на Мери пламва като напалм. Продължи да настъпва, навлизайки по-навътре в пламъците.

— За нищо не ставаш и в нищо не вярваш. Но най-голямата ти заблуда — тая, дето не спираш да си я повтаряш — е, че като отнесеш Дейвид на Джак Гардинър, ще станеш отново млада.

Мери не можа да понесе името на Джак да излезе от устата на тая жена. С неуловимо бързо движение удари Лора в лицето с цевта на пистолета. Чу се пукот и Лора падна на колене, с пулсираща от болка глава. От ноздрите й по пода затупаха тежки капки кръв — носът й бе почти счупен. На бузата й се появи тъмносин шев. Пред очите й се завъртяха тъмни кръгове, но тя не издаде звук.

— Вдигни я — каза Мери на Диди. — Трябва да свършим една работа.

Мери ги подкара навън — Лора се олюляваше, а Диди я подкрепяше. Едуард чакаше при фургона. Тя му подаде автоматичния пистолет и после извади своя колт изпод шофьорската седалка.

— Влизайте в гората — каза Мери, държейки Дръмър с една ръка. — По-далеч от пътя. Хайде.

— Може би не е лошо да ги затвориш някъде — каза Едуард, докато крачеха подир тях. — Сещаш ли се? Да ги заключиш и да ги оставиш вътре.

Мери не отговори. Те продължиха навътре през гората и под краката им запукаха сухи съчки и листа.

— Не е необходимо да ги убиваш — опита Едуард отново и дъхът му описа спирала в студения въздух. — Мери, чуваш ли?

Чуваше го, но мълчеше. Като се отдалечиха на около стотина метра от къщичката, Мери каза:

— Стой!

Очите й бяха вече привикнали към тъмното. Грабна чантата на Лора от рамото й, възнамерявайки да потърси в нея пари или кредитни карти.

— Обърнете се към мен — каза на двете жени и се дръпна няколко крачки назад.

— Моля те… не го прави — примоли се Диди.

Щрак. Мери бе вдигнала ударника. Бебето мълчеше и от носа му излизаха малки струйки пара.

— Мери, недей — каза Едуард, застанал до нея. — Недей!

— Някой да каже нещо за последно? — попита Мери.

Лора проговори с подута страна:

— Дано изгниеш в ада!

— Добре казано.

Мери насочи пистолета към главата на Лора с пръст на спусъка. Две дръпвания на спусъка и на света ще останат два промити от Шибаната система мозъци по-малко.

Мери започна да натиска спусъка.

Чу се изстрел — кратко бум, което проехтя в гората.

Едуард залитна към нея, перна ръката й, колтът изгърмя с по-груб звук и куршумът се изгуби в листата над главата на Лора. Нещо топло и мокро изпръска лицето на Мери, пръсна се по цялото й рамо и по бебето. Бялото одеяло бе цялото поръсено с тъмни съсиреци. Погледна към Едуард и установи, че от главата му липсва огромно парче череп, а от разтеклия се през дупката мозък към небето се извива пара.

— О! — въздъхна устата на Едуард. — Светлината боде.

Чу се още един изстрел отдясно в гората, тя видя и пламъка от изстрела. Куршумът се заби в ствола на дървото зад Мери и напълни косата й с борова кора. Едуард се бе вкопчил в ръката й.

— Мамо? Мамо? — изхълца той през капещите устни. — Еди добро момче.

Мери го блъсна настрани. В същия миг от гърдите на Едуард излезе като горещ спрей трети куршум и лепкавата каша опъна пуловера й назад, а куршумът профуча на сантиметри от гърба й. Едуард се строполи долу, издавайки звуци като препълнен сифон. Тя пусна чантата на Лора и даде два бързи изстрела в посока на пламъка, а Дръмър, стреснат от колта, пак заплака. Бронебойна карабина, помисли си Мери. Свинска работа. Най-малко един снайпер. Обърна гръб на Лора и Диди и побягна обратно към къщичката с бебето в ръце и с кръвта и мозъка на Едуард Фордайс по лицето си.

Карабината отново проговори, откъсвайки едно клонче на по-малко от петнайсет сантиметра от главата й. Тя стреля още веднъж и видя искрите от рикоширалия в една скала куршум. После пак хукна, спасявайки живота си, подхлъзвайки се по листата, а плачът на бебето се влачеше след нея като шлейф.

Някой стреля, помисли си Лора. Стреля по Мери Терър. Дейвид е в ръцете й. Дейвид е на пътя на куршумите. Тя също видя пламъка от цевта и после пак — още един куршум потърси Мери. Нейният пистолет. В ръката на Едуард. Лора направи три крачки напред, хвърли се върху потръпващото тяло, хвана автоматика и го изтръгна от пръстите на Едуард. После се изправи, насочи го в тъмнината към снайпериста и дръпна спусъка. Пистолетът почти изхвърча от ръката й, а ушите й писнаха. Продължи да стреля — втори куршум, а после трети разкъсаха тъмното кадифе на нощта. Другото оръжие мълчеше. През шума от изстрелите Лора чу, че двигателят на фургона изрева.

— Тя се измъква! — извика Диди.

Ключовете! — помисли Лора. Грабна чантата си от земята и хукна към къщата.

Мери Терър включи на заден и се заизмъква назад по алеята, а до нея, в чантата на пода, Дръмър се късаше от плач. Тя го видя в страничното огледало — БМВ, паркирано на пътя точно срещу алеята и блокирало изхода. Натисна здраво газта и задницата на фургона изтрещя в предната дясна врата на БМВ-то. Посипаха се стъкла. БМВ-то потрепери и изстена, но не даде път. По лицето й имаше пот, а в устата си усещаше вкуса на кръвта на Едуард. Тресна лоста на първа и тръгна пак напред по алеята да набере инерция и да отмести колата със засилване, фаровете осветиха идващата Лора с пистолет в ръката, следвана от Беделия Морс. Нямаше време за губене. Мери изскърца със зъби, включи отново на задна и изкара фургона извън алеята, мачкайки малките борови дръвчета и разбивайки една от абстрактните скулптури на Диди на парчета, фургонът издраска на пътя покрай предния калник на БМВ-то, Мери извъртя волана да го оправи, отново настъпи газта и с писък на гумите фургонът се стрелна напред, посока запад.

Лора стигна до колата си и видя задните светлини на фургона — и двете стъкла бяха счупени, — преди той да завие и да изчезне зад завоя. Чу тежкото дишане на Диди зад себе си, обърна се и насочи пистолета в лицето й.

— Качвай се в колата!

— Какво?

— Качвай се в колата!

Тя се опита да отвори задната дясна врата, но пантите бяха смачкани. Лора я сграби за ръката, избута я от другата страна и отвори шофьорската врата. Диди се опъна, опита се да се отскубне, но Лора постави цевта на пистолета под челюстта й и всичката й съпротива изчезна. Щом Диди се качи, Лора седна зад волана, порови в изплесканата си с кръв чанта, извади ключовете и запали двигателя. Нещо под капака изтропа и издрънка, но червени лампи по таблото нямаше. Лора настъпи жестоко газта и очуканата кола се хвърли напред, оставяйки зад себе си две черни следи до тия на фургона.

Прозорецът от страната на Диди бе счупен и вътре с писък навлезе смразяващ вятър, тъй като стрелката минаваше вече шейсет мили. Лора взе завоя с шейсет и пет, занасяйки в лявото платно. Напред светлини не се виждаха, затова пък ги чакаше още един остър завой. Кракът на Лора не помръдна към спирачката. Влезе в завоя, мъчейки се да задържи колата на пътя, стъпи на банкета и щеше да изхвърчи към дърветата, но в последния момент възвърна контрола върху колата. Лора погледна километража — стрелката минаваше седемдесет. Диди седеше, облегната назад, и в зелената светлина от таблото се виждаха пълните й с ужас очи.

Трети завой едва не захвърли БМВ-то в гората, но Лора стискаше здраво потрепващия волан. После излязоха на права отсечка и белите светлини се появиха пред тях. Лора избърса кървящия си нос с дясната ръка и увеличи оборотите — колата ревна, а стрелката стигна осемдесет мили в час. Но фургонът също напредваше бързо, бълвайки черен пушек от смачкания ауспух. От двете страни на пътя дърветата се сливаха в тъмна стена. Лора се доближи дотолкова, че можа да прочете номера от Джорджия и тогава задните светлини блеснаха — Мери намаляваше, готвейки се за още един гаден десен завой. Лора също трябваше да удари спирачките и изостана малко — гумите се впиха в завоя, кривнаха надясно, наляво и после ги изведоха на още една права. Сега Мери пак настъпи газта сериозно и фургонът се втурна напред със зигзагообразни движения на задницата, които накараха дъхът на Лора да спре. Ако фургонът излезе от пътя, Дейвид би могъл да бъде убит. Разбра, че не може да удари фургона, не може да го вкара в банкета или пък да стреля по гумите. Всяко от тези неща би накарало Мери Терър да изгуби контрол върху колата. А ако стреля по гумите, куршумът би могъл да прониже корпуса на фургона или пък да улучи резервоара. Дейвид би могъл да намери смъртта си в горящите остатъци така сигурно, както и от куршумите на Мери Терър. Лора намали и остави фургона да се отдалечи. Стрелката на километража почна да пада — седемдесет и пет… седемдесет… шейсет и пет… шейсет. Мери обаче бе задържала на седемдесет и фургонът продължи да се отдалечава, бълвайки черен дим. Лора видя отдясно пътепоказател — I-94 — 6 мили.

Западната магистрала, помисли си тя.

Цевта на автоматичния пистолет докосна слепоочието й. Диди бе взела оръжието, оставено до нея.

— Спри колата! — каза тя.

Лора продължи да кара, поддържайки постоянна скорост от шейсет мили в час.

— Спри колата! — повтори Диди. — Искам да сляза!

Лора не отговори, приковала вниманието си върху пътя и фургона. Мери Терър щеше да хване междущатската магистрала, това бе най-бързият маршрут за Калифорния.

— Казах: Спри колата! — надвика Диди шума на вятъра.

— Не! — каза Лора.

Диди остана така — смаяна и безпомощна, с пистолет в ръка.

Ноздрите на Лора бяха пълни с кръв. Издуха носа си в ръка — прониза я непоносима болка в скулите — и избърса кървавата маса в дънките си.

— Ще изпусна Мери.

Емоциите на Диди гръмнаха като спукан балон.

— Ще те убия, ако не спреш колата! — кресна тя. — Ще ти пръсна проклетия мозък!

Лора не пускаше педала.

— Ти вече не си убийца — каза тя, без дори да погледне към нея. — Всичко е свършило. Освен това би ли искала да се върнеш вкъщи и да се опиташ да обясниш на полицията защо Едуард Фордайс лежи убит в гората?

— Казах ти да спреш колата — каза Диди с по-слаб глас.

— Къде ще отидеш, ако спра?

— Все ще измисля нещо! Ти за мен не се безпокой!

Главата на Лора се пръскаше от болка, а кръвта в ноздрите й започна да се съсирва. Наложи се да диша през устата. Тая кучка щеше да ме пребие, рече си тя.

— Трябваш ми — каза Лора.

— Вече провалих живота си заради теб!

— Значи няма какво да губиш повече. Искам да ми помогнеш да си върна детето. Възнамерявам да следвам Мери Терър по целия път до Калифорния. А ако трябва — и до ада.

— Ти си луда! По-скоро би убила детето, отколкото да ти го даде!

— Ще видим — каза Лора.

Диди тъкмо се канеше пак да помоли Лора да я пусне, когато в задното огледало проблеснаха чифт фарове. Диди се обърна назад и видя, че една кола ги настига бързо.

— Исусе Христе! — каза тя. — Май са ченгетата.

Тя свали пистолета от слепоочието на Лора.

Лора гледаше как колата ги наближава. Проклетото нещо направо летеше, карайки сигурно с над осемдесет мили в час. Никакви сирени и сини лампи все още, но сърцето на Лора се бе качило в гърлото. Не знаеше какво да прави — да натисне газта или да натисне спирачките? В този момент колата ги настигна, светнала с фарове като малки бели слънца в огледалото. Лора дръпна БМВ-то вдясно, колата профуча покрай тях и замина напред. Беше голям тъмносин или черен буик, може би на шест или седем години, но в безупречно състояние, и като мина покрай БМВ-то, едва не го отвя от пътя. Буикът се понесе напред, връщайки се в дясното платно пред Лора, и продължи. Беше с мичигански номер и на задната броня имаше ваденка, на която пишеше: Щом оръжията са незаконни, незаконните ще имат оръжия.

Във фургона Мери Терър видя новопристигналия. Дръмър все още плачеше в изкривената настрани при един завой чанта. Свине, помисли си тя. Ето ги, идват тия шибани свине. Кръвта на Едуард се бе спекла на лицето й, а по дрехите си имаше парчета от черепа и мозъка му. Вдигна ударника на колта с палец, свали стъклото и охлаби газта, докато голямата кола стъпи в лявото платно и тръгна да я задминава.

— Хайде — каза тя във вятъра. — Хайде, малкото ми свинче!

Колата се изравни с нея и остана там, като и двете караха с около седемдесет и пет мили по тесния път през гората. Мери не видя никакви полицейски или ФБР обозначения, не виждаше и шофьора. Обаче колата се килна рязко вдясно и със силен трясък се удари във фургона. Воланът потрепери. Фургонът занесе към банкета, а Мери изруга на висок глас. Пребори се с тресящия се волан. Дърветата сякаш протегнаха тъмните си клони към нея и Дръмър. Мери успя да върне фургона отново на пътя и отново голямата кола налетя върху нея, блъсна я като разярен бик, мъчейки се да я избута от пътя. Колата я удари трети път — във въздуха се разхвърчаха искри и се чу неприятното стържене на метал в метал. Фургонът бе изблъскан встрани и Мери отчаяно се бореше с полуделия волан. Погледна наляво и видя как дясното стъкло на колата се спусна надолу — плавно, с електрическо плъзгане. Колата дръпна малко напред — шофьорът почти се изравни с нея. Чу се високо пук, проблесна пламък и в задната част на фургона издрънча нещо метално.

Куршум, досети се Мери. Пистолет. Кучият син стреляше по нея.

Внезапно прозря, че който и да беше в големия буик, той беше копелето, убило Едуард. Обикновено свинете не пипаха така. Гадината обаче се мъчеше да я убие, това поне бе ясно.

Тя пак настъпи газта и профуча покрай табела, на която пишеше I-94 — 2 мили. Буикът обаче остана редом с нея. Второ пук, пламък и тя чу писъка на куршума, рикоширал някъде из фургона. Буикът пак си остана до нея, карайки почти с осемдесет мили в час. Мери хвана волана с една ръка и стреля в колата. Не улучи, но буикът изостана с няколко ярда. После пак се хвърли напред и тресна фургона отстрани, бутайки го към банкета. Мери стреля още веднъж, мъчейки се да улучи двигателя. Гумите на фургона се подхлъзнаха на пръснат чакъл и задницата му се замята насам-натам. Минаха две секунди, през които Мери мислеше, че фургонът ще се обърне, но гумите пак стъпиха на чиста настилка и Мери сподави вика зад зъбите си. Буикът, с очукан и изподран калник, пак тръгна да се изравнява с нея. Мери вече бе настъпила газта до долу, стигнала до предела на възможностите на фургона. Буикът идваше — дългата му и изподрана муцуна вече се изравняваше с нея. Мери остави колта, пресегна се и извади магнума от чантата.

Преди обаче да успее да даде изстрел, отзад се появи БМВ-то, плъзна се в лявото платно и се заби в задния калник на буика. Ударът накара пръста, натискащ спусъка, да трепне и куршумът се заби отстрани във фургона, на седем инча зад черепа на Мери Терър.

Мери стреля надолу с магнума — гръмна експлозия и откатът разтърси ръката й чак до рамото. Предната дясна гума на буика цъфна и докато шофьорът натискаше спирачката, Лора врътна волана на БМВ-то надясно и се отдалечи на около половин фут от буика, заставайки зад носещия се напред фургон. Буикът, с хвърчащи на всички страни парчета от гумата, прекоси лявото платно, хързулна се по склона извън пътя и се заби в храсталака в подножието му.

— Намали! Намали! — крещеше Диди и Лора натисна спирачките едновременно с Мери. Калниците издрънчаха като кръстосани шпаги. Лора се отмести вляво и видя изхода за магистралата малко по-напред. В следващия миг Мери вече насочваше пръскащия черен дим фургон по детелината. I-94, запад, пишеше на знака. Мери слезе от детелината на магистралата, пресегна се надолу и оправи чантата на Дръмър. Той все още пищеше, но се налагаше да го остави да се наплаче и да се умори. Погледна в огледалото и видя БМВ-то, на около петдесет ярда, да намалява скоростта. Тя също намали на около шейсет. Който и да е в буика, първо трябва да смени гумата, а през това време тя отдавна щеше да е изчезнала.

Но в колата зад нея бе Лора Клейборн. Сигурно и Беделия е с нея. Предателка, помисли си тя. Куршум за нея просто не бе достатъчен — трябваше да бъде изкормена, а червата й — оставени на враните, както едно време са правели с най-низките убийци по пътищата.

БМВ-то поддържаше дистанцията. Мери върна магнума в чантата. Още трепереше, но скоро щеше да й мине. В този ранен утринен час междущатската магистрала бе почти пуста, само от време на време минаваше по някой камион. Мери почна да се отпуска, но не спираше да хвърля погледи към фаровете отзад. Трябваше да се възползвам от възможността и да й спукам гумите, помисли си тя. И защо тая кучка не е довела свинете? Защо е дошла сама? Защото е глупачка, ето защо. Мекушава глупачка.

— Е, и какво ще правиш? — попита тя фаровете. — Ще караш с мен до Калифорния?

Разсмя се с хрипкав и нервен, лаещ смях.

— Името му е Ърл ван Дайвър — казваше Диди на Лора в този момент. — Агент от ФБР. Мери го е простреляла в гърлото по време на престрелката в Линдън. Мисля, че е разбрал коя съм, но не търси мен. — Тя кимна към фургона. — Трябва му Мери.

Лора бе пуснала парното на максимална мощност, но въпреки това в БМВ-то бе неуютно студено от влизащия свободно студен вятър. Повече нямаше какво да прави. Трябва само да не изпуска от поглед фургона със счупените задни светлини. Рано или късно Мери трябва да спре и да зареди. Ще й се доспи, ще огладнее, ще ожаднее. Рано или късно ще се наложи да спре. И когато това стане… какво?

Лора погледна стрелката на бензиномера. Малко под половин резервоар. Ако обаче се наложеше да спре първа, щеше да изпусне Мери. Може да се изключи от магистралата и да се скрие така, че Лора да не може да я намери. Но за Мери имаше само една посока и една цел. Оттук дотам са две хиляди мили и през тоя огромен път всичко може да стане.

— Искам да сляза — каза Диди. — Няма да дойда с теб.

Лора мълчеше — носът й бе задръстен от спечена кръв, а ударената й буза бе станала синьо-черна.

— Кълна се в Бога! — каза Диди. — Няма да дойда с теб.

Лора не отговори. Преди малко видя как пред очите й убиха човек. Цялата й чанта бе напоена с неговата кръв и в колата миришеше на смърт. Усети как ужасът от видяното бавно обхваща съзнанието й, отвличайки я от поставената цел, и направи единственото нещо, което можеше да направи — просто спря да мисли за Едуард Фордайс и набута спомена за потрепващото тяло дълбоко в съзнанието си в място, откъдето щеше да е трудно да го извади. Трябваше да мисли само за едно и за нищо друго — на петдесет-шейсет ярда има фургон и в него е Дейвид. Кара го Мери Терър. Въоръжена и опасна. Разстояние от две хиляди мили между нея и човека, който може да е, а може и да не е Джак Гардинър.

— Искам да сляза! На първата бензиностанция!

След няколко минути минаха покрай една. Цялата осветена. Фургонът продължи с постоянна скорост от шейсет и пет мили в час.

Диди не каза нищо. Само покри ушите си с ръка, за да не чува писъка на вятъра.

Ще спреш някъде — помисли си Лора. — Може след десет мили. Може след трийсет. Но ще спреш и когато го направиш, аз ще бъда плътно зад теб.

Тя хвърли поглед към пистолета на седалката, където го бе оставила Диди. На ръкохватката му имаше размазано червено петно. После насочи вниманието си към счупените задни светлини и спря да си задава натрапчивия въпрос как всъщност ще си вземе Дейвид от Мери Терър, без тя да му пусне един куршум в главата.

Лора почти изкрещя, но успя да сдържи сълзите си. Чувстваше лицето си като кожа, залепена на гореща ютия. Сълзите нямаше да уталожат болката и нямаше да й върнат Дейвид жив. Не искаше очите й да са подути — това поне й бе ясно.

— Ти си луда — каза Диди и опита един последен удар. — Всички ни ще убиеш. И детето също.

Лора не отговори, но аргументът се заби като трън в сърцето й. Съсредоточи се в поддържането на постоянна дистанция от петдесет ярда зад фургона. Няма нужда да пришпорва Мери. Нека се чувства спокойна във фургона с двата си пищова и детето, наречено от нея Дръмър.

Това дете ще порасне като Дейвид. Ако трябва — и през трупа й, закле се Лора.

Фургонът и БМВ-то — и двете очукани и издрани от първата им среща — продължиха на запад по тихата магистрала. Мери погледна стрелката на бензиномера, без да спира да поглежда към колата на Лора и да проверява дистанцията. Плачът на Дръмър бе започнал да утихва и Мери запя „Запали ми огъня“ с нисък и разсеян глас.

Следвай ме — мислеше си тя. Погледът й пак се насочи към фаровете на БМВ-то. — Точно така. Следвай ме, за да мога да те убия.

Фургонът и колата отминаха. Назад, при входа на магистралата, трийсет минути по-късно Ърл ван Дайвър затегна последната гайка на гумата и изпусна въздуха от крика. Носеше черна вълнена шапка и парашутистки костюм в маскировъчен цвят в зелено и кафяво, а бледото му лице бе издраскано от листака. Наслага инструментите по местата им в багажника, където се намираха снайперът, мунициите, подслушвателният апарат и магнетофонът. После извади от багажника малка черна кутийка, голяма колкото дланта му, и я закрепи под таблото с помощта на тиксо. Мушна адаптора в запалката на колата, запали двигателя и натисна едно копче на черната кутийка. Светна синьо екранче, но по него нямаше никакви цифри. На задното стъкло имаше закрепена антена, напомняща антена за клетъчен телефон[1], но тази служеше за други цели. Ван Дайвър свърза жака на антената с черната кутийка. Пак нищо. Това беше добре. Магнитното проследяващо устройство, монтирано от него под предния десен калник на фургона на Мери, щеше да реагира, когато той се доближи на не по-малко от четири мили в диаметър от него. Това бе предвидено за случай като този.

Под седалката му имаше скривалище, което можеше да се хлъзга навътре и навън. Там се намираше автоматичният му броунинг. Щеше да му създаде доста работа, преди да свърши с Мери Терър.

А ако и другите две жени му се изпречат на пътя, и те са мъртви.

Ърл ван Дайвър изкара буика на заден по насипа, стъпи на пътя и зави по изхода за магистралата. На запад към Калифорния — помисли си той. — Ще търсим Джак Гардинър. Всичко бе записал — целият разговор бе хванат от супер снупъра и малкото безжично усилвателче, поставено във вазата на Беделия Морс в предната стая. Към Калифорния — земята на щураците и изобилието.

Добро място за заравяне на кошмар.

Скоростта на буика остана между шейсет и седемдесет и пет мили в час. Асфалтът пееше под новата гума. Ван Дайвър, изпълнител на една отдавна чакана акция, полетя подир мишената си.

[1] Телефони, използващи сателитна връзка. — Б.пр. ↑

VI. В бурята

1. У Веселия Хърмън

Слънцето изгряваше на оловносиво небе. Лампичката на бензиномера на БМВ-то бе почнала да примигва. Лора се опита да не й обръща внимание — все едно я нямаше, но лампичката просто се навираше в очите й.

— Леко с газта — надвика Диди шума на вятъра.

Парното весело бръмчеше, топлейки краката им, докато от кръста нагоре мръзнеха. Обаче това си имаше и положителна страна — бясно танцуващият из купето вятър не даваше нито на Лора, нито на Диди да се унесат и заспят. Диди бе пъхнала ръцете си в джобовете, но Лора често трябваше да откопчва замръзналата си ръка от волана, да я разтрива, докато възстанови кръвообращението, и да я върне пак на волана, за да повтори същото с другата ръка. Пред тях, на около петдесет-шейсет ярда, се движеше масленозеленият фургон с обелена до метала лява страна и задницата му изглеждаше така, сякаш я е удрял огромен боен чук. Движението по магистралата бе понабрало обороти — край тях, пренебрегвайки ограниченията, бяха почнали да профучават повече камиони. Преди около двайсет минути Лора бе видяла една патрулна кола да преминава по другото платно на магистралата, проблясвайки със сините си лампи. Запита се дали светлините са стреснали Мери Терър така, както стреснаха нея. Далеч пред фургона небето все още бе тъмно и зловещо, сякаш нощта не искаше да отстъпи пред напиращия ден.

— Остана почти без бензин — каза Диди. — Чу ли?

— Чувам те.

— Е, и какво ще правиш? Искаш да бутаме ли?

Лора не отговори. Наистина не знаеше какво да прави — това беше игра кой кого ще измести пръв. Ако тя спреше първа, Мери Терър щеше да напусне магистралата при първия изход; Ако продължеше още, бензинът щеше да свърши и щяха да си останат някъде. Имаше нещо мрачно и едновременно комично в това, нещо като изопачени Люси и Етел, търсещи известност — когато Рики отиде в Холивуд. Дон Жуан — помисли си тя. Не беше ли това филмът, заради който Рики трябваше да отиде в Холивуд, за да филмира? Или Казанова? Не, Дон Жуан. Почти бе сигурна в това. Това й бе лошото на възрастта — почваш да забравяш подробности. Кой беше тоя, до чието сепаре Люси бе седнала в Браун Дарби? Уилям Холдън? Не разля ли тя тогава супата върху главата му? Май не бе супа, а салата от…

Ревът на въздушните тромби зад нея едва не я изхвърли от седалката, а Диди извика като настъпено куче. Рязко дръпна волана надясно и се върна в платното, от което бе неусетно излязла, а надвисналият отзад камион прогърмя покрай тях като разярен динозавър.

— Да го духаш! — извика Диди на шофьора и му показа среден пръст.

Сърцето на Лора заби лудо.

Мери Терър намаляваше и се отклоняваше леко към следващия изход, може би на около половин миля.

Лора примигна, несигурна дали не се връща пак в царството на сънищата.

В небето се появи видение. Признак на чиста карма, както би казал Марк Трегс. Подпряно на високи пилони, встрани от пътя бавно изплува гигантско жълто усмихнато лице заедно с надпис:

У ВЕСЕЛИЯ ХЪРМЪН! БЕНЗИН! ХРАНА! СТОКА! СЛЕДВАЩИЯТ ИЗХОД!

О, да! — помисли си Лора. Ето къде отиваше Мери Терър. Може би й трябва бензин. Може би й трябва нещо, което да я държи будна. Каквато и да бе причината, усмихнатото лице на Веселия Хърмън бе притегателна сила, накарала Мери Терър да свърне от магистралата и да се спусне натам като оса на мед.

— Къде тръгна тя? — каза Диди развълнувано. — Отбива.

— Знам — отвърна Лора и отби по дясната лента.

Изходът наближаваше. Мери Терър пое по дългия десен завой с намалена скорост и Лора я последва.

Веселия Хърмън бе отляво. Представляваше жълта тухлена постройка, приютила под покрива си магазин, закусвалня и бензиностанция с два вида колони — на самообслужване и с пълно обслужване. На прозорците бяха изрисувани големи жълти усмихнати лица. На колонката с дизеловото гориво имаше два камиона, а на колонката с безоловен бензин на самообслужване в момента зареждаше едно комби с номера от Охайо. Мери Терър вкара фургона под жълтата пластмасова козирка. Щом предните и гуми минаха през проснатия на бетона маркуч, чу се писклив звук. Спря на колонката с пълно обслужване, изравнила капачката на резервоара с маркуча на нормален оловен бензин. Остана на място, вперила поглед в страничното огледало — БМВ-то влезе и отиде при колонките на самообслужване, трийсет фута по-нататък. Лора Клейборн излезе с подуто и посиняло лице и разчорлена от вятъра коса. Имаше ли оръжие в ръката й? Мери видя, че жената тръгва към фургона и в този момент пред прозореца се появи набръчканото лице на мъж. Той почука по стъклото и Мери бързо се огледа в огледалото да се увери, че с помощта на плюнка и нокти е успяла да изчисти кръвта от лицето си. Там, където започваше косата, бе останало малко кръв, но ще трябва да се примири. Тя свали стъклото.

— Догоре ли? — попита мъжът.

Носеше жълта омаслена шапка с букви Веселия Хърмън и енергично дъвчеше клечка за зъби.

Мери кимна. Човекът се дръпна от прозореца и Мери втренчи поглед в Лора, застанала на по-малко от десет фута от нея. Ръцете й бяха празни — нямаше оръжие. Зад нея Диди зареждаше БМВ-то. Лора направи още две крачки и спря, като видя, че Мери обляга ръка на прозореца, прикрила с кървавото одеяло цевта на колта, подаваща се едва-едва изпод него.

При вида на кървавото одеяло Лора блокира. Не можеше да откъсне поглед от него. В гърлото й се надигна гореща течност. Тогава се появи и другата ръка на Мери — Дейвид бе там, жив, с мърдащ в устата биберон. Цевта на колта се отклони няколко инча, насочвайки се към главата на бебето.

Моторът на помпата бръмчеше, цифрите бързо се сменяха, тракайки.

Мери усети, че бензинджията на Веселия Хърмън се връща, преди още да е дошъл. Отпусна леко ръка надолу, притискайки оръжието към бедрото си. Той надникна вътре и за секунда-две погледът му се задържа върху бебето.

— Някой не ви обича — каза той на Мери.

— Какво?

Той навря клечката за зъби чак в кътниците си.

— Имате дупки от куршуми по фургона. Някой не ви обича.

— Купих го от правителствен търг — каза тя безизразно. — Принадлежал е на някакъв наркотрафикант.

Човекът я загледа, без да престава да работи с клечката.

— О! — каза той.

После пръсна почистваща течност върху предното стъкло и започна да го мие с гъбата, а в това време резервоарът се пълнеше.

Лора Клейборн не беше вече там. Бе застанала в мократа дамска тоалетна, където нямаше жълти усмихнати лица и единственото жълто нещо бе водата. Погледна в огледалото и видя маска на страха. После бързо намокри малко тоалетна хартия и почисти задръстените си с кръв ноздри. Самото докосване на лицето предизвика пареща болка в скулите, но тя нямаше време да пипа внимателно. Когато свърши, погледът й бе замъглен от сълзи. Смачка окървавената тоалетна хартия и я хвърли в кошчето, после влезе и облекчи налягането в мехура си. Между краката й се бе проточила струйка кръв от разкъсаните от коляното на Ърл ван Дайвър шевове. Когато свърши, Лора отново излезе вън на студа и видя, че Мери Терър, понесла със себе си и Дейвид, влиза в магазина, преметнала чантата през рамо — вероятно и двата пистолета бяха вътре в нея.

Бензинджията бе свършил със зареждането на фургона. Лора отиде до него и отвори шофьорската врата. Отвътре я лъхна тежката животинска миризма на Мери Терър. На контакта — никакви ключове, разбира се. Лора бръкна под таблото и сграби цяла шепа жици. Едно яко дръпване и… и какво, запита се тя. Ситуацията няма да се промени. Може фургонът и да не запали, но Мери пак щеше да държи Дейвид, пистолетите пак щяха да са у нея и тя пак щеше да застреля Дейвид веднага щом дойдеше полиция. Какъв смисъл има да неутрализира фургона, щом това може да доведе до смъртта на Дейвид?

Тя пусна жиците.

— По дяволите! — каза спокойно.

Щеше само да си изхаби дъха, ако бе извикала. Погледна зад седалките. Отзад имаше куфари и няколко големи книжни торби. Лора протегна ръка и ги претърси, откривайки такива неща, като торбички с чипс, кутии сладки, една кутия памперс, малко бебешка храна, както и няколко картонени чаши и половин пластмасова бутилка пепси. Храна за из пътя, помисли си. Храната, която Мери и Едуард Фордайс са купили за из път. В бъркотията отзад имаше също така и една възглавница и одеяло. Тя взе одеялото, една от торбите с храната, чашите и бутилката пепси. Остави памперсите и бебешката храна на мястото им. Още нещо привлече вниманието й — на дясната седалка беше паднал един биберон. Вдигна го, възнамерявайки да вземе и него. По него имаше слюнка от нейното дете, негов бе и ароматът му. Но не, не — ако Дейвид няма биберон да успокоява плача му, нервите на Мери Терър може да не издържат и тогава…

Лора сложи биберона на седалката. Това като че ли бе най-трудното нещо, което някога е правила.

Отнесе плячката в своята кола. И чак тогава видя, че капачката на резервоара е затворена, помпата — изключена, а Беделия Морс — изчезнала.

В магазина Мери Терър плащаше бензина, кутийка хапчета против заспиване, бутилка чиста вода и пакетче торбички за боклук и видя как Лора тършува из фургона. Няма да пипа двигателя и гумите, помисли си тя. Кучката знае какво ще стане, ако го направи.

— Това ли е всичко? — попита жената на касата.

— Да, мисля, че… — Тя спря.

До машината имаше стъклена купа. Върху нея с черен маркер бе написано: Не се тревожи! Бъди щастлив! Вътре имаше стотици значки с жълти усмихнати лица. Така и нямаше да спре при Веселия Хърмън, ако този знак не бе привлякъл вниманието й и ако не й даваше увереност, че е недосегаема под неговата сила. Така си и беше. Лора Клейборн не можеше да я пипне с пръст.

— Колко струват тия?

— Четвърт долар парчето.

— Ще взема едно — каза Мери. — И едно за бебето ми.

Закачи едната значка на синьото пуловерче, което бе купила на Дръмър още в Ню Джърси, а другата забоде на своя пуловер, до това, което изглеждаше като засъхнали овесени ядки, а всъщност бяха парченца от мозъка на Едуард Фордайс.

— Някой да не се е ударил? — попита жената, след като сметката бе платена.

Погледът й бе отправен към петната кръв по одеялото на Дръмър и в очите й се четеше отвращение.

— Носът ми кърви — отговори тя бързо и гладко. — Винаги ми става така, щом се застуди.

Жената на касата кимна, слагайки покупките на Мери в торбичка.

— На мен пък ми се подуват глезените. Приличат на дървени стълбове, като ходя из къщи. Даже и сега са подути.

— Съжалявам — каза Мери.

— Значи ще има буря. Метеоролозите казват, че от запад небето щяло да се продъни.

— Вярвам им. Приятен ден.

Мери взе торбичката в едната ръка и настанила Дръмър в другата, излезе от магазина и се отправи към фургона. Трябваше й да отиде по малка нужда, но не искаше да изпуска фургона от очи, затова щеше да се наложи да се стиска, докато може. Сложи чантата с Дръмър на пода и направи бърз оглед да види какво е взела Лора. Торба с храна и одеяло. Нищо особено, реши Мери, остави новите запаси и чантата си отзад, извади колта от чантата и го пъхна под шофьорската седалка. После взе две хапчета против заспиване, преглътна ги с малко вода от бутилката и седна зад волана. Пъхна ключа в контакта и двигателят изрева гърлено.

Отправи поглед към БМВ-то и Лора Клейборн, застанала до него, вперила поглед в нея.

Не й харесваше лицето на тази жена. Ти не си нищо друго, освен една измама — спомни си думите и тя.

Мери бръкна под седалката, стисна колта и го измъкна. Докато го вдигаше, тя запъна ударника и с нетрепваща ръка насочи цевта към сърцето на Лора.

Лора видя мътното проблясване на оръжието. Рязко пое въздух и студът опари ноздрите й. Нямаше време за криене и тялото й се стегна в очакване на изстрела.

Бебето започна да плаче, настоявайки да го нахранят.

В страничното огледало Мери видя зад нея до колонката да спира кола. Не бе просто каква да е кола — беше колата на мичиганската пътна полиция. Тя прибра колта, отпускайки ударника. После, без да поглежда към Лора, подкара напред и свърна по пътя, водещ към I-94, посока запад.

Лора трескаво се огледа за Диди. Жената не се виждаше никъде. Изоставила ме е, помисли си Лора. Върнала се е в мрачния свят на фалшиви лица и измислени имена. Повече не можеше да чака — Мери Терър бе тръгнала. Тя влезе в колата, запали двигателя и тъкмо се канеше да тръгва, когато някаква жена се развика:

— Хей! Хей, ти! Спри!

Касиерката бе излязла от магазина и крещеше на нея. Патрулът, як като канара мъжага, с шапка Мечока Смоуки на главата, насочи цялото си внимание към БМВ-то.

— Не си платила бензина! — извика касиерката.

О, по дяволите! — помисли си Лора. Пак дръпна ръчната спирачка и се пресегна към задната седалка, където бе оставила чантичката си. Само че тя не беше там. С крайчеца на окото си видя, че патрулът тръгва към нея и касиерката — също, възмутена, че я карат да излиза вън на студа. Патрулът бе почти до колата и Лора усети как нещо я преряза отвътре, виждайки, че автоматичният й пистолет лежи на пода и се вижда чудесно. Къде беше тая проклета чанта? Всичките й пари, кредитните й карти, шофьорската й книжка — всичко бе изчезнало.

Работа на Диди — помисли си тя.

Лора има време само да плъзне оръжието под седалката и патрулът вече надничаше вътре, отправил строг поглед изпод периферията на шапката.

— Май дължите пари — каза той със стържещ като лопата в чакъл глас. — Колко, Ани?

— Четиринайсет долара и шейсет и два цента! — каза касиерката. — Опитва се да се измъкне, Франк!

— Така ли е, госпожо?

— Не! Аз…

Мисли бързо! — заповяда си тя. — Мери Терър се измъква!

— Имам приятелка някъде тук. Взела е чантичката ми.

— Е, тогава не е кой знае каква приятелка, нали? Това сигурно означава, че нямате и книжа.

— В чантичката ми е.

— Така си и мислех.

Полицаят погледна предното стъкло и Лора разбра, че чете надрасканото там ВЪРВИ СИ. После пак погледна насинената й буза и след секунда размишление каза:

— Мисля, че е по-добре да излезете от колата.

Нямаше смисъл да се моли. Полицаят се отдръпна две крачки назад и ръката му докосна бедрото до черния кобур, откъдето се подаваше дръжката на пистолета му. Боже мой, помисли си Лора, той мисли, че съм опасна! Тя изгаси двигателя, отвори вратата и излезе.

— Елате до колата ми, моля — издаде кратка команда патрулът.

Сега ще ме пита и за името ми, помисли си Лора, докато крачеше. Той се поспря да види номера й, запомняйки цифрите, и после я последва.

— Джорджия — каза той. — Доста сте далечко от къщи, а?

Лора не отговори.

— Как се казвате? — попита той.

Ако му каже името си, той скоро всичко ще разбере. Само едно обаждане по радиото да направят справка за номера и ще му стане ясно. Вдън земя да се провали дано! Мери се измъкваше!

— Вашето име, моля!

— Ло…

— Какво става, сестричке?

Гласът прекъсна думите на Лора. Тя обърна поглед наляво. Преметнала чантичката й през рамо, там бе застанала Диди Морс и държеше торба с мазни петна по нея.

— Някакъв проблем? — запита тя невинно.

Патрулът я изгледа със строгия си поглед.

— Познавате ли тази жена?

— Разбира се. Това е сестра ми. Какъв е проблемът?

— Опитва се да открадне четиринайсет долара и шейсет и два цента, дето ги дължи за бензина, ето какъв! — отвърна касиерката с болезнено подутите от студа глезени и кълбяща се пред устата й пара.

— О, ето ви парите. Ходих ей там да купя нещо за закуска — кимна Диди по посока на закусвалнята, на която имаше надпис, хвалещ шофьорската им закуска от наденички и препечен хляб.

Извади портфейла, измъкна една десетачка, четири по един, две монети по четвърт долар и две — по десет цента.

— Задръжте рестото — каза, подавайки парите на касиерката.

— Вижте… съжалявам — усмихна се нервно жената. — Видях я да се качва в колата и си помислих, че… Е, случва се понякога.

Тя взе парите.

— О, тя сигурно е искала само да премести колата. Ходих и до тоалетната и тя е искала да ме вземе.

— Съжалявам — каза касиерката. — Франк, чувствам се като глупачка. Момичета, не се обиждайте и внимавайте, че времето се разваля.

Тя закрачи обратно към магазина, треперейки от студ.

— Готова ли си за път? — попита Диди весело. — Взех малко кафе и закуски.

Дълбоко в очите й Лора видя да проблясва страх. Искаше да избягаш, нали? — помисли Лора.

— Готова съм — отвърна тя кратко.

— Почакайте малко.

Патрулът застана между тях и колата.

— Госпожо, може да не ми влиза в работата, но изглеждате така, сякаш някой здравата ви е поотупал.

Тишината се проточи. Тогава Диди я прекъсна:

— Точно така. Съпругът й, ако искате да знаете.

— Съпругът й? Той ли е направил това?

— Сестра ми и съпругът й ми бяха дошли на гости от Джорджия. Снощи оня откачи и я удари и сега сме тръгнали към дома на майка ни в Илинойс. Копелето изгърмя и един чук на новата й кола, издраска предното и счупи страничното стъкло.

— Исусе! — каза патрулът със смекчен вече поглед. — Някои мъже са големи лайнари, моля да ме извините. Може би трябва да отидете на лекар.

— Баща ни е доктор. В Джолиът.

Ако положението не бе толкова напрегнато, Лора щеше да се усмихне. Биваше си я Диди по тези работи — дългата практика си казваше думата.

— Имате ли сега нещо против да тръгваме? — попита Диди.

Патрулът потърка бузата си и погледна към потъмняващото на запад небе. После каза:

— Не всички мъже са кучи синове. Нека ви помогна.

Отиде до колата си, отвори багажника и извади от него топ синьо пластмасово фолио.

— Идете и купете малко изолирбанд — каза той, кимайки към магазина. — Ще го намерите при железарията. Кажете на Ани да го пише на сметката на Франк.

Диди подаде чантата със закуските на Лора и закрачи бързо към магазина. Лора потисна с усилие надигащия се вик — с всяка изминала с Франк извади джобно ножче и отряза доста голямо парче от синьото фолио. Диди се върна със сребристия изолирбанд, а Франк каза:

— Доста път имате до Джолиът. Трябва да ви е топло, момичета.

Отвори вратата на БМВ-то, пресегна се през шофьорската седалка, под която лежеше пистолетът, и залепи фолиото по рамката на прозореца. Вършеше работата спокойно и уверено, методично полагайки пласт след пласт от изолирбанда, оформяйки плътна мрежа, която закрепи фолиото здраво на мястото на липсващото стъкло. Лора пиеше кафето си чисто и крачеше нервно, докато Франк довършваше работата си, а Диди я следеше с интерес. После Франк излезе от колата с наполовина намалял изолирбанд в ръце и каза:

— Готово. Надявам се, че всичко ще се нареди.

— Ние също — отвърна Диди.

Тя се качи в колата и Лора никога в живота си не се бе радвала толкова да седне зад волана.

— Внимателно да карате! — предупреди ги Франк.

Махна им с ръка и новозакърпеното БМВ потегли, набра скорост и свърна към I-94, запад. Той го сподири със замислен поглед. Странно, каза си. Дамата от Джорджия каза, че чантичката й била у нейна „приятелка“. Защо не каза „сестра“? Е, сестрите също могат да бъдат приятелки, нали? И все пак… Чудно му стана. Дали си струваше да се обади и да помоли да идентифицират колата или не? Трябваше да проверя книжката й, помисли си той. Винаги се размекваше, щом чуеше някоя покъртителна история. Е, да пътуват. Той трябваше да лови състезателите по пътищата, а не да утешава бити съпруги. Обърна гръб на запад и се отправи да изпие чаша кафе.

— Петнайсет минути преднина — каза Лора, щом стрелката мина седемдесет и пет. — Ето това направи ти.

— Тринайсет минути — поправи я Диди и разкъса опаковката на една наденичка с препечен хляб.

БМВ-то стигна осемдесет. Лора даже задминаваше и огромните камиони. Вятърът попляскваше във фолиото, но Франк бе свършил добра работа и изолирбандът държеше здраво.

— Ти по-добре намали. С нищо няма да си помогнеш, ако те спрат и глобят — каза Диди.

Лора държеше стрелката, където си беше — над осемдесет. Колата трепереше — аеродинамиката й бе нарушена от смачканата дясна врата. В мрачната светлина погледът на Лора търсеше масленозеления фургон!

— Защо не ме остави?

— Оставих те.

— Да, но се върна. Защо?

— Видях го, че ти досажда. Чантата ти бе в мен. Разбрах, че още малко и играта ще приключи.

— Е, и какво? Защо не го остави да ме арестува и после да се махнеш?

Диди задъвка твърдия сандвич и го прокара с глътка горещо кафе.

— И къде да отида? — попита тя спокойно.

Въпросът увисна във въздуха. На него отговор нямаше.

БМВ-то се носеше напред към стоманеносивия запад, а от изток слънцето се показваше като горящ ангел.

2. Ужасната истина

Когато срещу тях от запад се зададе още един патрул, Лора намали на шейсет. Караха вече почти половин час, а от фургона на Мери Терър никаква следа.

— Отбила е някъде — каза Лора и долови отчаяние в гласа си. — Изключила се е от магистралата.

— Може би. А може би не.

— Ти би ли го направила?

Диди помисли малко.

— Аз ако бях, щях да отбия, да намеря удобно място и да те изчакам да ме задминеш — каза тя. — А после ще се включа в магистралата, когато си поискам.

— Мислиш ли, че е направила точно това?

Диди погледна напред. Движението се бе увеличило, но никъде не се виждаше масленозелен фургон със счупени задни светлини. Преди няколко километра бяха минали изходите за Каламазу. Ако Мери Терър бе хванала някой от тях, никога нямаше да я намерят.

— Да, така мисля — отвърна Диди.

— По дяволите! — удари Лора волана с юмрук. — Знаех си, че ще я изтървем, ако я изгубим от поглед! Какво ще правим сега, по дяволите!

— Не знам. Ти караш.

Лора продължи. Напред имаше голям завой. Може би като излязат от него, ще видят фургона. Скоростта пак се покачваше и тя се насили да намали.

— Не съм ти благодарила, нали?

— За какво?

— Знаеш за какво. За това, че се върна с чантата ми.

— Не, не си спомням да си ми казала благодаря — каза Диди и зачовърка един квадратен и къс нокът с коравите си пръсти.

— Е, казвам ти го тогава. Благодаря ти.

Тя й отправи бърз поглед и отново насочи вниманието си към пътя. Зад тях слънцето хвърляше оранжеви отблясъци по кълвящите се с цвят на синини облаци, а напред небето представляваше тъмна маса.

— Благодаря ти, че и сега ми помагаш. Не беше длъжна да ми се обаждаш, когато Мери дойде.

— Малко остана да не го направя.

Тя огледа ръцете си. Никога не са били хубави като на Лора. Никога не са били меки, неотрудени.

— Може би ми е омръзнало да вярвам в една изгубена кауза. Може и никога да не е имало кауза, в която да вярвам. Сторм Фронт — изхъмка иронично тя. — Бяхме деца с оръжия в ръцете, пушехме марихуана, хвърчахме в облаците и мислехме, че можем да променим света. Не, даже и това не, наистина. Може би просто ни е харесвало да залагаме бомби, да, дърпаме спусъци. По дяволите! — поклати тя глава със замъглен от спомени поглед. — Луд свят беше тогава.

— И още е луд.

— Не, сега е ненормален. Има разлика. Но ние му помогнахме да извърви пътя оттам дотук. Израснахме и станахме хора, каквито винаги сме казвали, че мразим. Дрънканиците на моето поколение — каза Диди с тих, напевен глас.

Излязоха от завоя. Никаква следа от фургона. Може би в тая отсечка ще я стигнат.

— Сега какво ще правим? — попита Лора. — Не можеш да се върнеш в Ан Арбър.

— Не. По дяволите, добре се бях устроила. Хубава къщичка, чудесна работилница. Оправях се. Виж какво, не ми напомняй, защото ще те напсувам.

Тя погледна часовника си — стар „Таймекс“. Бе малко след седем.

— Някой ще намери Едуард. Дано да не е господин Бруър. Искаше да ме уреди с внука си. — Тя въздъхна дълбоко. — Едуард. Миналото го отнесе, нали? И мен също. Знаеш ли, доста здрави нерви си имала, щом ме проследи така. Не ти вярвам, че си убедила Марк. Той е бетон.

Диди постави пръста на фолиото и усети как трепти на вятъра. Сега, когато пътят на вятъра бе преграден, в колата бе станало приятно топло.

— Благодаря ти, че не доведе Марк вкъщи — каза тя. — Не беше място за него.

— Не исках да му се случи нещо.

Диди се обърна и я загледа.

— Куражлия си, а? Да влезеш така при Мери! Кълна се в бога, помислих, че и двете сме свършени.

— За нищо не мислех, освен как да си върна сина. Друго не ме интересуваше.

— Какво ще стане, ако не си го върнеш? Ще си имаш ли друго дете?

За момент Лора не отговори. Гумите пееха по асфалта, а пред нея един камион, натоварен с трупи, бавно зае нейната лента.

— Мъжът ми и аз… приключихме. Знам това със сигурност. Не знам дали ще остана да живея в Атланта. Не знам още много неща. Предполагам, че по тия мостове ще мина, когато…

— Намали! — прекъсна я Диди и се наведе напред.

Гледаше нещо напред, появило се, когато дървовозът смени платната.

— Ей там! Виждаш ли?

Нямаше никакъв фургон. Лора каза:

— Какво да видя?

— Колата ей там. Буика.

Чак сега Лора го видя. Тъмносин буик с обелена до метала боя и вдлъбнат навътре калник. Колата на Ърл ван Дайвър.

— Намали — предупреди я Диди. — Не бива да ни види. Копелето може да се опита да ни избута от пътя.

— Той гони Мери. Ние не му трябваме.

Въпреки това Лора намали и поддържайки стотина метра дистанция, се залепи зад буика.

— Нямам доверие на никого, който стреля толкова близо, че да го чуя. Агент от ФБР, а? Въобще не го интересува, че може да удари Дейвид.

И това е самата ужасна истина, помисли Лора. Ърл ван Дайвър преследваше Мери не за да я арестува за престъпленията й, а да я екзекутира. Дали ще убие Дейвид или не — това не го засягаше. Куршумите му бяха предназначени за Мери, но докато Дейвид бе у Мери, някой от тях спокойно би могъл да прониже и него. Лора се придържаше далеч назад зад буика и след около две мили видя как той отбива към един от изходите.

— Излиза — каза Диди. — Отървахме се.

Лора намали и последва примера на Ван Дайвър.

— Какво, по дяволите, правиш? — възкликна Диди. — Няма да излизаш, нали?

— Точно това ще направя.

— Защо? Все още можем да стигнем Мери!

— Да — каза Лора, — но не искам това копеле да я стигне първо. Ако спира да зареди, ще му задигнем ключовете.

— Да, разбира се! Ти ще ги задигнеш! По дяволите, просиш си куршум!

— Ще видим — каза Лора и зави по изхода подир Ван Дайвър.

В буика Ван Дайвър следеше монитора под таблото. Там бе почнала да мига червена лампичка, показваща, че апаратурата е засякла излъчваните сигнали. Дисплеят от течен кристал показваше SSW[1] 208 3.3 — посоката, хоризонталното отклонение и разстоянието в мили между миниатюрното излъчвателче в колата на Мери и апарата в неговата кола. Като излезе от завоя на детелината, видя, че показанията на дисплея се промениха — SW 196 2.2. Той пое по пътя, водещ в южна посока от I-94, минавайки покрай табела, на която пишеше 10 УТЪН — 3 мили.

— Няма да зарежда — каза Диди.

Ван Дайвър тъкмо минаваше покрай бензиностанция „Шел“ от едната страна на пътя и „Ексон“ — от другата.

— Поема по панорамния път.

— Защо тогава излезе? След като така горещо желае да хване Мери, защо слезе от магистралата? — попита нервно Лора.

Бе оставила помежду им един пикал и един камион. Изминаха така около две мили и отляво на пътя Лора видя синя сграда с яркооранжев покрив. Международен дом на палачинките, пишеше на фирмата му. Стоповете на буика светнаха, светна и мигачът и Ван Дайвър свърна в паркинга на МДП.

Свирепата усмивка на Ван Дайвър се изкриви още повече. Масленозеленият фургон, с очукана и издраскана лява страна, си стоеше, паркиран между един грохнал олдс и огромен панеловоз. Ван Дайвър паркира буика близо до сградата, откъдето можеше да наблюдава изхода. Изгаси двигателя и откачи кабелите от монитора, показващ сега NNE 017 0.01.

Достатъчно близко — помисли си той.

Ван Дайвър сложи черните си ръкавици, мърдайки с дългите си пръсти като крака на паяк. После извади броунинга изпод седалката си, щракна предпазителя му и го отпусна до бедрото си. Без да откъсва поглед от изхода на МДП, зачака. След няколко секунди оттам излязоха двама мъже със сини парки и шапки с козирки на главите. Те се запътиха към панеловоза, изпускайки кълбета бяла пара в утринния въздух. Хайде, хайде, какво се бавиш! — помисли си той. Смяташе, че след толкова години чакане можеше да почака още малко. Но търпението му се бе изчерпало и затова първият изстрел удари Едуард Фордайс вместо черепа на Мери Терър.

Кожата на врата му настръхна. Ван Дайвър усети някакво движение отзад и отляво. Главата му се завъртя в тази посока, ръката повдигна броунинга и сърцето му бясно затупа.

Впери поглед в кръглото отверстие на пистолета, притиснат в стъклото, и зад него видя жената, която първо бе видял по новините от Атланта, а по-късно — в кухнята на Беделия Морс.

Тя не бе убиец. Завеждаше светската хроника в Атланта Конститюшън и бе омъжена за брокер в стоковата борса. Никога — преди да отвлекат детето й — не бе изпитвала агонията на раздиращата болка. Никога не бе страдала. Всички тези неща бяха известни на Ван Дайвър и той внимателно ги претегли, готвейки се да вдигне оръжието си и да стреля през прозореца в нея. Изстрелът му щеше да бъде по-бърз и по-смъртоносен, защото тя нямаше куража да убие човек хладнокръвно.

Но той не го направи. Не го направи, защото видя нещо в насиненото лице на Лора, което го възпря. Не безнадеждност, не молба, не слабост. Отчаяние и ярост — ето какво видя, а той познаваше тези чувства много добре. Той може наистина и да даде първия изстрел, но тя със сигурност щеше да даде втория.

Беделия Морс внезапно се пресегна през Лора и отвори вратата, преди той да успее да чукне бутона за заключване.

— Остави пистолета долу — каза Лора.

Гласът й бе напрегнат и твърд. Дали щеше да стреля, ако се наложи? Не знаеше и се молеше на Бога да не й се налага да провери. Ван Дайвър просто стоеше с ухилената си физиономия, вперил в нея черните си и неподвижни като на гърмяща змия очи.

— Сложи го долу — повтори Лора. — На пода.

— Първо извади пълнителя — добави Диди.

— Да. Направи каквото ти казва.

Ван Дайвър погледна автоматика в ръката на Лора. Тя трепереше леко, поставила пръст на спусъка. Когато Ван Дайвър се размърда, и двете жени трепнаха. Той извади пълнителя от броунинга, задържа го в дланта си и постави оръжието на пода.

— Вземи ключовете и излез от колата — каза му Диди и той я послуша.

Лора хвърли поглед към фургона на Мери Терър и после пак към Ван Дайвър.

— Как разбра, че е тук?

Ван Дайвър мълчеше, вперил в нея бездънните си очи. Беше свалил вълнената си шапка и сега се виждаше, че главата му е плешива, с изключение на няколко дълги сиви кичура, приплескани към скалпа, и венец сиво-кестенява коса около темето. Слаб и жилав, висок около пет и десет фута, той в никакъв случай не можеше да се нарече огромен. Но Лора знаеше силата му от горчив опит. Бе стегнато кълбо от мускули и кости, движено единствено от омраза.

— За какво ти е антената? — попита Диди, оглеждайки вътрешността на колата му. — Нямаш телефон в колата.

Никакъв отговор.

— Копелето не може да говори без контакта на гърлото — сети се Диди. — Къде ти е контактът, гомньо? Можеш да сочиш, нали?

Никаква реакция. Диди каза:

— Я си дай за малко пищова. — И го взе от Лора.

Пристъпи напред и го заби в тестикулите на Ван Дайвър, гледайки го право в студените очи.

— Дойде в Ан Арбър да ме намериш, а? И какво правеше? Оценяваше колко струва къщата ми ли? — Тя натисна цевта още. — Как ме откри?

Лицето на Ван Дайвър бе неподвижна маска, но на лявото му слепоочие бързо и отсечено затупка издута вена. Откъм задната страна на МДП Диди видя голям боклукчийски казан, опрял гръб в задната стена на МДП, а по наклона към канавката се спускаше малка горичка.

— Нищо няма да измъкнем от него. Той не е нищо друго, освен… — тя приближи лицето си съвсем близо до неговото — … едно прецакано старо прасе.

При думата прасе от устата на Диди изхвърчаха слюнки, изпръскаха лицето му и го накараха да примигне.

— Хайде да се поразходим.

Тя го подкара към боклукчийския казан, мушкайки го в гърба с цевта на пистолета.

— Какво ще правиш? — попита Лора нервно.

— Нали не искаш да преследва Мери? Отвеждаме го в горичката и го гръмваме. Един куршум в коляното сигурно ще реши проблема. Няма да стигне далеч, пълзейки.

— Не! Не искам това!

— Аз го искам — каза Диди, блъскайки Ван Дайвър нататък. — Кучият син уби Едуард. Малко остана да убие и нас, и бебето. Мърдай, копеле!

— Не, Диди! Не можем да го направим!

— Ти няма да го правиш. Ще платя дълга на Едуард, това е всичко. Казах мърдай, скапана свиня такава!

Тя го ръгна здраво в тила с цевта, той изръмжа и залитна напред.

Ърл ван Дайвър вдигна ръце. Показа гърлото си и после посочи багажника на буика.

— А-а, доприказва му се — каза Диди.

Под дрехите я бе обляла студена пот. Щеше да го простреля, ако се наложеше, но самата представа за насилие караше стомаха й да се свива.

— Отвори го — каза му тя. — Съвсем бавно.

Докато той отваряше багажника, Диди държеше пистолета, насочен в гърба му. И тя, и Лора видяха подслушвателната антена, магнетофона и снайпера.

Ван Дайвър отвори малко сиво пластмасово куфарче и извади кабел с жак от единия край и миниатюрен говорител от другия. С обиграно движение пъхна жака в контакта на гърлото си, щракна копчето на говорителчето и регулира силата на звука. Вдигна говорителя и го доближи до лицето на Диди.

Устата му се размърда и вените на гърлото му изпъкнаха.

— Последният човек, който ме нарече свиня — застърга металическият глас, — полетя надолу по стълбите и си счупи врата. Ти знаеш едно от имената му — Реймънд Флечър.

Името я смая. Доктор Реймънд Флечър бе направил пластичната операция на лицето й.

— Хайде в колата — затръшна багажника на буика Диди и го бутна към БМВ-то. Когато Ван Дайвър седна на задната седалка с Диди, насочила пистолета към него, а Лора се настани зад волана, Диди каза: — Окей, казвай сега. Как ме намери?

Погледът на Ван Дайвър не слизаше от вратата на МДП, но гласът му се чуваше ясно от репродуктора в ръката му.

— Един мой приятел полицай работеше като таен агент по делото на Флечър, опитвайки се да го хване, че прави пластични операции на хора, които искат да изчезнат, Флечър се казваше тогава Реймънд Барне и работеше с доста мафиоти и издирвани от ФБР. Приятелят ми бе компютърен хакер[2]. Той проникнал в компютърните файлове на Барнс и се опитал да ги разгадае. Всичко било кодирано и му отнело около пет месеца, за да схване за какво става въпрос. Барне държал в компютъра всичките си случаи, откакто бил почнал работа през седемдесетте. Появило се и твоето име заедно с описание на работата, която е свършил по теб в Сейнт Луис. По това време се включих и аз. Неофициално. — Черните му очи се преместиха върху Диди. — Докато отида до Маями, намерили приятеля ми в Бискайския залив с обгорено от бензинова лампа лице. Така че направих една визита при добрия доктор и отидохме в офиса му да проведем дълъг и интересен разговор.

— Да, но той не знаеше къде живея! — каза Диди. — Откакто си направих операция, съм се местила три пъти!

— Отишла си при Барнс с препоръчително писмо от един бивш член на Уедър Ъндърграунд на име Стюърт Макгалвин. Стюърт живееше във Филаделфия. Даваше уроци по грънчарство. Смайващо е какво могат да направят хирургическите инструменти, нали?

Диди преглътна с усилие.

— Какво стана със Стюърт?

— О! — каза гласът от репродуктора. — Удави се във ваната. Беше от оня тип хора със здраво затворени усти. Жена му… е, сигурно се е застреляла в главата, като го е намерила.

— Мръсен кучи син! — извика Диди и натисна цевта на пистолета към контакта на гърлото.

— Внимавай! — предупреди гласът от репродуктора. — Много съм чувствителен там.

— Ти си убил приятелите ми! Ще ти откъсна главата!

— Няма да го направиш — каза Ван Дайвър спокойно. — Може би ще ме осакатиш, но в теб желание за убийства вече няма, Беделия. Как го каза? „Нямам нужда от затворническа килия. Аз сама си я нося.“ Влязох в къщата ти и монтирах микрофон. Наблюдавам къщата ти вече четири години, Беделия. Даже се преместих от Ню Джърси, за да съм по-близо до теб.

— А как ме намери, след като Стюърт нищо не ти е казал?

— Жена му си спомни за теб. Ти си й изпратила един сервиз чинии. Чудесна изработка. Тя ти пратила по пощата чек да й направиш и шест чаши към чиниите. Чекът й бил върнат и беше у нея, адресиран до Даян Даниълс. На обратната му страна бе подписът ти и печатът на Първа банка в Ан Арбър. Когато те видях за пръв път, Беделия, прииска ми се да запея. Разбираш ли сега как човек може да обича някого и едновременно с това да го мрази?

— Не.

— Аз мога. Разбираш ли, ти бе за мен нишката. Това е. Ти бе една надежда за мен — колкото и малка да е — да намеря Мери Терър. Следях те, като излизаш и се прибираш, редовно преглеждах пощенската ти кутия, даже си бях опънал палатка в гората отсреща. И когато ти тръгна, усетих, че става нещо важно. Преди ти никога не бе напускала Ан Арбър. Новините бяха пълни с Мери. И аз разбрах. Разбрах.

Гласът от репродуктора бе ужасен и по очите на Ван Дайвър блестяха сълзи.

— Ето затова живеех, Беделия — каза той. — Да унищожа Мери Терър.

Лора слушаше с ням ужас разказа на Ван Дайвър и в този момент видя обекта на вниманието му да излиза от МДП с чантата на Дейвид в ръце.

— Мери — прошепна гласът на Ван Дайвър и по разкривената му от белези буза се търкулна една сълза. — Ето те и теб.

Мери току-що бе привършила с яденето — палачинки, яйца, пържени филийки и две чаши чисто кафе. В тоалетната бе сменила памперса на Дръмър, бе го нахранила и сега той доволен смучеше биберон — малка топчица топлинка.

— Добро бебче — каза Мери. — Ти си едно добро бебче, на…

Тогава забеляза БМВ-то, паркирано недалеч от нейния фургон, и се закова. Видя, че Лора Клейборн е зад волана, а Диди е седнала отзад с някакъв мъж, когото тя не позна.

— По дяволите! — изсъска.

Как, по дяволите, са я открили? Тя прехвърли Дръмър в едната си ръка, а другата й се промъкна в чантата и напипа колта. Магнумът бе по-надолу, затрупан от разни бебешки принадлежности. Спукай им гумите, помисли си тя разярена. Застреляй тая кучка в лицето, после убий и Диди! Направи няколко крачки към БМВ-то, но се спря. Шумът от изстрелите ще накара хората от МДП да излязат и да видят какво става. Някой сигурно ще забележи и номера на фургона. Не, тук не може. Би било глупаво да направи това сега, като знае, че Лорд Джак чака. С едва забележима усмивка тя се запъти към БМВ-то и Лора Клейборн излезе.

Застанаха на около двайсет фута една от друга — като две уморени животни — и студеният вятър ги пронизваше до кости. Погледът на Лора попадна на жълтото усмихнато лице на пуловера на Мери, закачено до сърцето й.

Мери извади колта и го подпря отстрани на Дръмър, защото видя, че Диди има оръжие в ръката си.

— Добър радар имаш — каза тя на Лора.

— Ако се наложи, чак до Калифорния ще вървя след теб.

— Ще ти се наложи. — Мери отправи поглед към надрасканото ВЪРВИ СИ на предното стъкло. — Някой ти е дал добър съвет. Върви си, преди да си пострадала.

Лора забеляза кървясалите очи и изопнатото уморено лице.

— Не можеш да продължаваш все така, без да спиш. Рано или късно ще започнеш да клюмаш зад волана.

Мери имаше намерение да намери някой мотел в Илинойс и да се наспи. Хапчетата и кафето я поободриха малко, но знаеше, че след няколко часа ще има нужда от почивка.

— И по-рано съм изкарвала по два дни без сън, когато…

— … беше млада? — прекъсна я Лора. — Няма да изкараш до Калифорния.

— Ти също няма да изкараш.

— Аз си имам сменник.

— Ти си имаш едно хубаво момченце. — Усмивката на Мери се стопи. — По-добре се моли да не взема да се обърна някъде.

Лора се приближи с още една крачка. Очите на Мери се свиха, но тя не отстъпи.

— Чуй и разбери — каза Лора с пресипнал от ярост глас, — ако направиш нещо на детето ми, ще те убия. Ще те убия, та ако ще това да е последното нещо на тоя свят, което ще направя.

Няма смисъл да стърча повече на тоя паркинг и да си губя времето, помисли си Мери. Трябваше да се върне на междущатската и да хваща пътя на запад. По-късно ще измисли нещо да се отърве от преследвачите си. Тя започна да отстъпва към фургона, все още подпряла колта отстрани в Дръмър, който с порозовели от студа бузи мируваше в чантата.

— Мери?

Това бе мъжки глас. Мъжът на задната седалка. Но имаше нещо странно и метално в този глас — сякаш бе проговорил робот.

Тя видя, че мъжът се бе втренчил в нея с черни като безлунна нощ очи, със зловещо ухилено и бледо лице.

— Мери? — проговори пак роботът. — Ти ме накара да страдам.

Мери спря да отстъпва.

— Ти ме накара да страдам. Помниш ли, Мери? Онази нощ в Линдън?

Гласът — почти безплътен и идващ отникъде поради страничните пориви на вятъра — накара по тила на Мери да полазят мравки.

— Аз убих Едуард — каза той, — но се целех в теб. Просто се развълнувах след толкова години. Ще те пипна, Мери. — Гласът изведнъж гръмна, усилен: — Ще те пипна, Мери!

Тя се оттегли бързо към фургона си, а Лора се намести пак зад волана на БМВ-то. Мери сложи Дръмър долу и запали двигателя. Секунда след това изръмжа и двигателят на БМВ-то. После Мери даде назад — кафето се плискаше в стомаха й — и насочи фургона към I-94, запад.

Лора се обърна към Диди:

— Вземи ключовете му и го изхвърли навън.

Диди издърпа ключовете от юмрука на Ван Дайвър със забит в хълбока му пистолет.

— Без мен никога няма да се оправите — каза Ван Дайвър. — Тя ще ви убие и двете, преди да се е стъмнило.

— Изхвърли го навън!

— А си ме изхвърлила — каза той, — а съм повикал мичиганския пътен патрул. А после и ФБР. Ще блокират пътя още преди да е стигнала границата с Илинойс. Мислиш ли, че Мери ще предаде бебето без бой?

Лора протегна ръка назад, сграбчи кабела и го изтръгна от контакта на гърлото.

— Вън! — каза му тя.

— Да, но той може и да пише — сети се Диди. — Трябва да му счупим пръстите на копелето.

Повече време за разправии нямаше. Лора освободи ръчната спирачка и подкара подир Мери Терър. Ван Дайвър издаде свистящ звук, но опитът му да каже на Лора за проследяващото устройство в колата му бе неуспешен. Веднъж обърнала гръб на МДП, Лора настъпи здраво газта и се спусна след фургона. Диди продължаваше да държи пистолета, притиснат в хълбока на Ван Дайвър. Това не го смущаваше. Рано или късно ще трябва да си почине малко. И двете жени имаха бели и нежни гърла, а той все още имаше ръце и зъби.

Нищо и никой нямаше да го спре да убие Мери Терър. Ако трябваше да се отърве от тези жени, за да вземе колата, така и ще направи. Друга парола той нямаше, освен една — отмъщение, а който се изпречи на огнената му пътека, ще бъде изпепелен.

Лора видя как пред нея фургонът намали, за да направи завоя и се влее в I-94, запад. Тя го последва и се настани в лентата зад Мери, увеличила скоростта на шейсет и пет мили в час. Фургонът и колата останаха на петдесет ярда един от друг. Сутрешното движение бе започнало да набира обороти. Във фургона Мери погледна в страничното огледало очуканата предница на БМВ-то. Споменът за металическия глас още я караше да тръпне.

Ти ме накара да страдам — бе казал той. — Онази нощ в Линдън.

Помниш ли, Мери?

Тя наистина помнеше. Един куршум разкъсва бузата на една свиня, а вторият разпаря гърлото й.

Страдай.

Много отдавна беше, помисли си Мери. Ама че работа! Сети се, че чете нещо за свинята в албума на Диди, но не можа да си спомни името му. Нищо, няма значение. И той е луд като Лора, ако си мисли, че може да я спре. Тя бе тръгнала за Калифорния с Дръмър и никой не би могъл да се изпречи на пътя й и да остане жив. Ще внимава със скоростта като всяко добро момиче, няма да дразни пътните свинчета по магистралата и ще мисли как да се погрижи веднъж завинаги за Лора Клейхед[3], Бенедикт Беделия[4] и страдалеца.

Тя продължи, насочена неотклонно нататък — към обетованата земя, а БМВ-то тичаше по петите й като хрътка.

[1] SSW — юг-югозапад. — Б.пр. ↑

[2] От английски hack — разсичам. Човек, умеещ да преодолее защитата на един компютър, да я разсече. — Б.пр. ↑

[3] Игра на думи: Мери изопачава Клейборн в Клейхед, което означава „глинена глава“. — Б.пр. ↑

[4] Праведната Беделия. — Б.пр. ↑

3. Добри момчета

Южно от чикагския пътен възел I-94 стана I-80, но магистралата все още продължаваше през равните полета на Илинойс. Близо до Джолиът Мери трябваше да спре още веднъж да зареди и Лора, която бе изминала последните двайсет мили със светнала на таблото лампичка, също спря и напълни резервоара, докато Диди държеше пистолета, насочен към Ван Дайвър.

— Трябва да ида до тоалетната — каза през репродуктора Ван Дайвър и Диди му отвърна:

— Дадено. Действай! — И му подаде една от картонените чашки.

Лора седна на задната седалка с Ван Дайвър, докато Диди се облекчи в тоалетната, после Диди седна зад волана. След петнайсет минути и фургонът, и колата отново бяха на пътя, поддържайки постоянна скорост от шейсет и пет мили в час и петдесет ярдова дистанция. Ван Дайвър затвори очи и заспа, пропъшквайки тихо от време на време, давайки възможност и на Лора да отдъхне малко — ако не духом, то поне телом. Милите се навиваха една след друга, изходите идваха и оставаха назад и колата потреперваше в поривите на вятъра.

В два часа следобед, на около двайсет мили преди Молайн, Илинойс, небето доби цвят на мокър памук и през пролуките в облаците от време на време проникваше по някой слънчев лъч. Мери Терър, претъпкана с кофеин, усещаше как умората почва да я надвива. Дръмър също бе уморен и гладен — плачът му се бе превърнал в тънък вой, който тя не можа да спре. Прецени разстоянието до БМВ-то и погледна напред към приближаващия изход за Дженисио. Реши, че е време за действие. Остана си в лявата лента, без да дава вид, че се кани да излиза. Малко преди да е станало твърде късно за завой натисна спирачките и като вятър прекоси двете ленти под носа на един хлебарски камион, чийто шофьор стреснато наду клаксона, показвайки чудесен речников запас, и в следващия момент вече се качваше по отбивката, а БМВ-то профуча нататък.

Диди изкрещя:

— Ох, мамка ти! — И рязко удари спирачките.

Лора се събуди от неспокойния си сън, в който снайперисти, качени по покриви, се целяха в Мери Терър и Дейвид, застанали на някакъв балкон, види как Диди се бори с волана без фургона отпред и веднага разбра какво се е случило. Ван Дайвър отвори очи, моментално заставайки нащрек като хищник, обърна се назад и видя фургона, насочен към изхода.

— Измъква се! — изрева металическият глас, усилен докрай.

— Няма да се измъкне!

Под звуците на свирещи гуми и възмутени клаксони Диди смени светкавично лентите надясно, вкара БМВ-то в аварийната лента, включи на задна и с виещ мотор се понесе назад към изхода за Дженисио. В следващата секунда вече се носеше нагоре по отбивката, стигна пресечката и направи рязък десен завой, който запокити Ван Дайвър върху Лора, а самата Лора — във вратата. После се понесе на север по второстепенния път, минаващ сред равни, обрулени от зимата нивя, с рекламни плакати от двете страни и някаква фабрика в далечината, чийто комин забулваше хоризонта със сив пушек. Диди задмина едно субару, почти изблъсквайки го от пътя, и видя фургона на около половин миля пред себе си. Продължи да натиска газта и дистанцията бързо намаля.

Мери видя приближаващото БМВ. Фургонът нямаше достатъчно мощност, за да се измъкне от колата, а по тоя прав и равен път нямаше и къде да се скрие. Дръмър продължаваше да плаче упорито и гневът в нея избухна като искри от лагерен огън.

— Млъквай! Млъквай! — изкрещя му тя, но той не се умиряваше. Отляво видя табела, на която пишеше: Дърводобив братя Уенцъл. Червена стрелка сочеше към един по-тесен път, излизащ в откритото пространство на склада, заобиколено от кафяви ниви. — Окей, хайде да видим! — извика Мери и завивайки, извади колта от чантата и го сложи на седалката до нея.

Профуча между отворените криле на желязна порта, на която имаше табела с надпис ВНИМАНИЕ! КУЧЕТА! Складът бе около четири-пет акра и навсякъде имаше купчини складиран дървен материал от два до три метра високи. Имаше трейлер[1], пред който бяха паркирани един пикап, мотокар и един кафяв „Олдсмобил Кътлас“ с проядени от ръжда прагове. Мери заби навътре между купчините, ровейки с гумите непавираната земя. Спря пред дълга, боядисана в зелено тухлена сграда с високи мръсни прозорци и слезе с чантата с Дръмър и колта в ръце. Обгърнати с плачещия Дръмър от вдигнатата от фургона пушилка, тя потърси с очи удобно за убийствата място. Още щом заобиколи ъгъла и мина зад сградата, посрещна я гръмък кучешки лай. В кучкарника, покрит със зелени пластмасови плоскости, се виждаха два яки и мускулести питбула[2], единият тъмнокафяв, а другият — на сиви и бели петна. Те се хвърлиха към мрежата с оголени зъби и треперещи от ярост тела. По-нататък се виждаше още складиран дървен материал, купчини брезент и какво ли не.

— Боже господи! — възкликна някакъв мъж, появил се иззад близката купчина дървен материал. — Какво, по дяволите, ви става, момчета?

Бе мъж с голям корем, облечен с работни дрехи и червено яке. Той се спря до клетката, виждайки оръжието на Мери.

С неволно — като мигването на окото — движение Мери стреля по него. Куршумът го удари като ритник в гърдите и го просна по гръб с внезапно посивяло лице.

Шумът от изстрела и падането на мъжа почти накараха питбулите да припаднат от бяс. Те търчаха напред-назад в клетката, блъскайки се и отскачайки едно от друго, и бясно лаеха, впили малките си очички в Мери и бебето.

Диди удари спирачките, като видя фургона — БМВ-то поднесе и спря. Лора изхвърча първа. Чу хрипкавия и задъхан кучешки лай и се спусна натам, стиснала пистолета в ръка.

Диди и Ван Дайвър също излязоха и Ван Дайвър не пропусна да отбележи, че ключовете останаха на контакта. Завила зад сградата, Лора откри кучкарника и лежащия по гръб мъж с кръв по гърдите — малко под ключицата. Той дишаше тежко, с разширени от ужас очи. Питбулите беснееха зад мрежата, търчейки напред-назад из клетката, осеяна с разхвърляни по пода кокали. Лора запристъпва внимателно между високите купчини, мъчейки се да открие Мери. Спря рязко и се ослуша. Кучетата лаеха силно, но дали не чу плача на Дейвид? Тя продължи нататък стъпка по стъпка, с побелели от стискането на ръкохватката пръсти, с развети поли на палтото.

Застанал до колата, Ван Дайвър се поколеба и остави Диди да вземе преднина, фургонът на мери Терър бе до сградата, а Беделия Морс бе между Ван Дайвър и фургона. Тя нямаше оръжие, затова пък е била член на кръвопролитния Сторм Фронт. Един внезапен удар по врата, помисли си той, и ще си получи заслуженото, а после ще помисли как да отнеме оръжието от Лора. Решението дойде бързо — три секунди за съд, присъда и изпълнение на присъдата.

Той закрачи към Диди с висящ от контакта на гърлото му репродуктор и протегна ръка към нея. Сграби пълна шепа коса.

— Какво… — извика Диди, а той я обгърна с другата ръка през гърлото. Диди моментално се опита да се освободи, отмятайки глава, преди той да успее да стегне хватката си.

Мери Терър излезе иззад срещуположния ъгъл на сградата с чантата на Дръмър в ръка. Тя стреля два пъти — по един куршум за всеки от тях.

Първият изстрел отнесе рамото на Ърл ван Дайвър в гейзер от месо, кости и кръв. Лудото мятане на главата спаси мозъка на Диди от размазване. Тя чу бръммм и усети ужилването на осата, но не разбра, че парче от ухото й вече го няма. Диди изпищя, Ван Дайвър падна на колене. В същото време Лора чу изстрелите, писъка на Диди и се спусна между купчините, откъдето бе дошла.

Диди се спусна да търси укритие.

Мери извика:

— Предателка! — И стреля трети път.

Куршумът се заби в купчината дърва и пръсна трески, но Диди се хвърли на земята и пропълзя по коридорите между купчините.

Мери насочи пистолета към коленичилия мъж. Той бе стиснал разбитото си рамо и лицето му блестеше от пот. Репродукторът се бе измъкнал от контакта на гърлото и бе паднал до него. Усмивката му, неестествено изкривена, бе отправена към Мери. Тя закрачи към него, гледайки как от лицето и плешивия му череп се издига пара и се топи в студения въздух. Страдай — помисли си тя.

— О, да — каза Мери. — Помня. — Запъна ударника, готова да разбие тая усмивка на парчета.

— Не го прави! — каза Лора.

Застанала зад фургона на Мери, тя държеше пистолета, насочен към едрата жена.

— Пусни го долу!

Мери се усмихна и в потъмнелите й очи светна омраза. Допря цевта на колта в главата на бебето.

— Ти ще го пуснеш! — каза тя. — Да го видя в краката ти! Веднага!

Зад сградата простреляният в гърдите брат Уенцъл се изправи задъхан и седна на земята. Питбулите бяха полудели, усетили касапницата. В кървавата си ръка той държеше нещо. Това бе ключодържател, изваден от джоба му, и от него вече се подаваше малко ключе, готово да бъде използвано.

— Добри момчета — успя да каже той. — Някой доста добре подреди татко.

Мушна ключа в ключалката на клетката.

— Ще им сдъвчете дирниците, нали, момчета?

Бравата се отвори с щракане. Той дръпна вратата. Тя се отвори.

— Изяжте ги! — заповяда им и питбулите, разтреперани от ярост, изхвръкнаха от клетката. Кафявият се спусна напред, но петнистият се спря, лизна господаря си по гърдите, после и той се спусна на лов за живо месо.

— Долу! — повтори Мери. — Хайде!

Лора не я послуша.

— Нищо няма да му направиш. Какво ще каже Джак?

— Ти пък не можеш да стреляш по мен. Може да удариш бебето.

Пет секунди ми стигат, реши Мери, да коленича — това движение ще изненада Лора — и да изстрелям останалите куршуми. Започна да брои — едно… две… три…

Чу свирепо ръмжене и видя как лицето на Лора се изкриви от ужас.

Нещо удари Мери от дясната страна със силата на малък товарен влак и тя изтърва чантата с Дръмър, падайки на другата страна. Чантата се удари в земята и Дръмър се изсипа от нея със зачервено лице и отворена в безмълвен вик уста.

Нещото сграбчи дясната ръка на Мери и стисна силно като менгеме — тя изкрещя от болка, пръстите й спазматично се разтвориха и колтът тупна на земята. После видя кафявия питбул, впил челюсти в ръката й, видя очите му, вперени в нейните с твърдото намерение да убива, и изведнъж звярът свирепо разтърси глава със сила, която едва не измъкна ръката й от ставата. Мери посегна с нокти към очите на кучето. Зъбите раздраха пуловера и плътта, а по рамото й плъзна непоносима болка — другата й ръка с разперени пръсти се стрелна към очите на кучето.

С омекнали крака, Лора се спусна към детето си. Мери изпищя в агония, без да може да се отърве от кучето, и с другата ръка се опита да достигне колта. И тогава Лора видя сиво-белия питбул да изскача иззад сградата. Посоката, в която пое, накара сърцето й да спре.

Кучето се бе спуснало към Дейвид.

Не посмя да стреля, ужасена от мисълта, че може да удари детето. Питбулът вече бе почти отгоре му, разтворил челюсти да захапе безценната плът, и Лора се чу да вика Не! с такава сила, че кучето изви глава към нея с жадни за кръв очи.

С два скока тя се озова на мястото и ритна с всичка сила кучето в ребрата, отхвърляйки го от Дейвид. Питбулът лудо се извъртя на място, изчатквайки с челюсти, и отново се спусна към бебето толкова бързо, че Лора нямаше време за втори ритник. Зъбите му хлопнаха и се сключиха около бялото одеяло, цялото изпръскано със засъхналата кръв на Едуард Фордайс. Питбулът потреперя екзалтирано и повлече Дейвид по стърготините, омотан в одеялото, с лице нагоре.

Мери заби пръстите си в очите на кафявия питбул. Звярът нададе полустон — полувой и разтърси диво глава, разкъсвайки плътта й. Задърпа със страшна сила и раменните мускули започнаха да поддават. Още малко и ръката щеше да се счупи. Мери докосна колта, но пръстите й го изпуснаха, защото питбулът дръпна рязко и болката изпълни всички фибри на тялото й. Тогава тя полудя и докато животното се опитваше да я повлече, го заблъска по черепа. Питбулът я пусна, отстъпи назад и отново скочи с оголени зъби. Челюстите му захапаха задната част на дясното бедро и пробивайки рипсените джинси, задълбаха навътре в месото със смазваща сила.

Лора се хвърли към кучето, повлякло Дейвид. Обхвана гърлото му и стисна с всичка сила. Питбулът пусна одеялото и се хвърли към лицето й с треперещо от възбуда тяло и с чаткащи като вълчи капан зъби. В последната секунда тя прикри лицето си с лявата ръка и челюстите на кучето хлопнаха върху нея.

Чу се звук, сякаш изпукаха съчки. От китката нагоре по ръката плъзна като електрически ток ужасяваща болка. Счупи ми ръката, мина й през ума, докато се опитваше да отклони кучето от детето си. Копелето ми счупи ръката! Питбулът свирепо разтърси ръката и нова болка разкъса китката и пръстите й. Усещаше как зъбите стържат по костта. Стори й се, че извика, но не бе сигурна. Чувстваше мозъка си като набъбнал мехур, който всеки момент ще се пръсне. Притисна цевта на пистолета в хълбока на питбула и дръпна спусъка два пъти.

Кучето потрепери от изстрелите, но не я пусна. На това отгоре се опита да я повлече със струяща от раните кръв и с червена пяна на уста. Ноктите му се забиха в стърготините.

Китката на Лора всеки момент щеше да се измъкне. Стреля още веднъж — този път отстрани в квадратната му глава, и долната му челюст се разлетя в червено-бял фойерверк от кръв и парчета кости.

На около десет фута по-нататък Мери продължаваше борбата. С всичката сила, на която бе способна, тя заби коляно в черепа на кафявия питбул. После още веднъж и още веднъж, а зъбите му раздираха бедрото й. Пръстът й хлътна в едното око на кучето, то изхвръкна навън като бяло гроздово зърно и най-сетне питбулът изръмжа и я пусна. После заподскача наоколо от болка, разтърсвайки еднооката си глава и чаткайки с челюсти. Мери допълзя до колта, опита се да го обхване, но пръстите й потрепваха в неконтролируеми конвулсии, подчинявайки се на разкъсаните нерви и мускули. Вдигна поглед и в същото време питбулът пак налетя — тя вдигна ръце да предпази лицето си и изкрещя. Кучето удари рамото й със съкрушителна сила, повали Мери настрана и със задавено от болка ръмжене падна върху Лора.

Умиращото куче още тежеше върху лявата ръка на Лора. Едноокият звяр впи зъби в десния ръкав на палтото и започна да го къса. Тя не можеше да извие пистолета и да го застреля. Зарита и завика — в същия момент другото се опитваше да стисне лявата й ръка с разбитите си челюсти.

Мери се дотътри до пищящото бебе, подхвана го с лявата ръка и залитайки, се изправи. Кръв струеше от надъвканото бедро и мокреше крачола на джинсите й. Двете кучета държаха Лора помежду си и тя трескаво се опитваше да се измъкне. Мери видя колта на земята. Спазмите в дясната й ръка продължаваха и от пръстите й капеха едри капки кръв. Обзе я паника. Бе ранена много лошо — на границата на припадъка. Ако падне и кучетата се нахвърлят върху нея и Дръмър…

Заряза оръжието и се заклатушка към фургона, без да обръща внимание на ранения мъж. В момента, в който прехвърли Дръмър в дясната си ръка, за да отвори вратата с лявата, върху нея налетя Диди, размахала нещо като сап, измъкнат от една купчина. Мери видя приближаващия удар и го избегна — дървото издумка по фургона. После пристъпи и заби коляно в стомаха на Диди, тя извика и се преви одве. Лявата ръка на Мери се спусна като чук върху гърба на Диди, изкарвайки й въздуха и събаряйки я на колене.

Диди изстена — червената й като бойно знаме коса висеше, отпусната около лицето, в знак на поражение. Мери видя, че тя всъщност е посивяла, Диди вдигна към нея насълзените си от болка очи. Това бе лице на стара жена, измъчена от мрачния живот, който е водила.

— Хайде — каза Диди. — Убий ме!

Лора изрита умиращия питбул от счупената си ръка и животното се завъртя замаяно около себе си. Другото куче все още стискаше раздърпания ръкав и зъбите му непрекъснато напредваха към плътта. Не можеше да го застреля, освен ако…

Тя пусна пистолета и измъкна ръката си от ръкава — зъбите на кучето щракнаха на празно. После вдигна пистолета, заби цевта в гърлото на питбула и дръпна спусъка.

Мери Терър се стресна от звука на изстрела. По краката й се стичаше кръв на горещи вадички. Пред нея Диди бе коленичила на земята, в косата й имаше стърготини и тя успя да види дивия страх в очите на Мери. Разкъсаните мускули на дясната й ръка потрепваха и пръстите й все още се гърчеха в конвулсии. Дръмър пищеше в ушите й и светът наоколо почна да посивява. Мери се качи с Дръмър във фургона и тръшна вратата. Даде назад, възнамерявайки да прегази Диди на излизане, но тя отърси стърготините от себе си и изпълзя в безопасност зад една купчина. Мери обърна фургона и се стрелна към портата, изхвърляйки фонтан стърготини изпод гумите.

Пет секунди по-късно Диди чу как още една кола се отваря и затваря. Тя се измъкна от скривалището точно когато двигателят на БМВ-то заработи. Зад кормилото седеше Ърл ван Дайвър с ужасяващата си гримаса. Докато Ван Дайвър въртеше волана с поразеното си рамо, Диди видя, че устата му се отваря в беззвучен вик. БМВ-то се откъсна от мястото си и сподири Мери Терър. Предната му дясна гума мина през репродуктора и го смачка.

Диди се изправи. Видя лежащия на земята петнист питбул. Лора бе застанала на колене, с извадена от разкъсания ръкав дясна ръка, а кафявият питбул я гледаше от около десет фута разстояние. Диди вдигна сапа и без да обръща внимание на щипещата болка в ухото, пристъпи напред.

— Преди да стигне до него, питбулът изръмжа с разкъсаното си гърло и припадна с очи, вперени в жената, изстреляла куршума.

Сълзи от болка блестяха по страните на Лора, но шокът бе изтрил от лицето й всякакви следи от емоции. Тя огледа синьо-червената маса на лявата си ръка. На нея бяха останали само трите средни пръста плюс палеца. Кутрето й го нямаше, откъснато от кокалчето. Ръката й приличаше на сурова пържола, току-що очукана от чукчето на касапина.

— О, боже мой! — каза Диди. От ухото й прокапваше кръв, сякаш си бе окачила рубинена обица. — Ръката ти…

Лора бе станала мъртвобледа. Тя примигна, втренчила очи в нея, после се повали на страната си.

Чантичката на Лора бе в колата, сети се Диди. Парите й, кредитните карти… всичко бе заминало. Всичко свърши — Мери победи.

— Помогнете! Няма ли кой? — Гласът идваше откъм кучкарника. — Ще умра тук!

Диди остави Лора и отиде при шкембестия, който се бе проснал на земята, облегнат на кучкарника. Целият бе в кръв, но Диди видя, че кръвта бе спряла да блика — значи никакви артерии не са ударени. Той я погледна с помътен поглед, мъчейки се да го фокусира.

— Ти коя си?

— Никоя.

— Ще ме убиеш ли?

Тя поклати глава.

— Слушай… слушай… повикай линейка. Окей? Телефонът е в офиса. Заключен. — Той й подаде окървавения ключодържател. — Повикай линейка. Проклетият Кени днес си тръгна по-рано. Ох, боли! Направи го, окей?

Диди пое ключодържателя. Един от ключовете носеше емблемата на „Дженерал Мотърс“.

— Оня олдс твой ли е?

— Да. Да. Кътласа. Извикай линейката, кръвта ми изтича, умирам.

Тя не мислеше така. Умееше да познава кога човек наистина умира. Този тук имаше счупена ключица и може би и пробит дроб, но дишаше добре. И все пак ще трябва да извика линейка.

— Само стой мирно и не се движи.

— А ти какво очакваш да правя? Да танцувам ли?

Диди побърза да се върне при Лора, която отново бе седнала.

— Можеш ли да ходиш?

— Мисля… че ще припадна.

— Намерих кола — каза Диди.

Лора вдигна поглед към приятелката си — очите й бяха подпухнали, а туптящата болка в счупената й ръка едва се издържаше. Искаше само да легне на земята, да се свие на кълбо и да плаче, да плаче… Но не можеше, защото детето й бе все още у Мери Терър, а самата тя — на път за Калифорния. На Лора й бе останало само едно нещо и тя го извади, бъркайки надълбоко в себе си, в непознато досега място — мястото, от което хората изскърцват със зъби и започват с мъка да драпат нагоре по железните шипове на колелото на живота. Трябваше да продължи. Място за разкисване и предаване нямаше.

Лора вдигна дясната си ръка и Диди й помогна да се изправи. После Диди вдигна пистолета и двете с Лора тръгнаха покрай умрелите кучета.

В трейлера Диди се обади на 911 и каза на телефонистката, че в склада на „Братя Уенцъл“ е имало престрелка и че се нуждаят незабавно от линейка. Телефонистката каза, че до осем-десет минути линейката ще бъде там, а тя да чака и да не затваря. Диди затвори. Вниманието й бе привлечено от малка метална кутия, сложена на бюрото, и четиридесет секунди отидоха в намирането на ключа й. Вътре намери няколко чека, защипани с кламери към квитанции за получаване, и плик, съдържащ седемдесет и един долара и трийсет и пет цента. Тя взе парите.

Диди седна зад волана на кътласа, а Лора, почти в безсъзнание, легна на задната седалка сред опаковки от бургери и полусмачкани бирени кутии. От огледалото за обратно виждане висяха чифт червени пластмасови зарчета, а на задното стъкло бе залепена набиваща се в очите ваденка със зайчето на „Плейбой“. Колата се закашля и закиха, отказвайки да запали, когато тя врътна ключа. Стори й се, че чува звука на приближаваща се сирена. Олдсът отново се закашля и Диди напомпа няколко пъти с педала за газта. Колата потрепери, изхвърли с гръм черен пушек от ауспуха и запали. Диди провери бензиномера и видя, че стрелката показва четвърт резервоар.

Кътласът скърцаше и стенеше като фрегата в бурно море, докато Диди обръщаше, борейки се с омазания волан, и насочваше колата към портата. Усети как гумите я дърпат надясно и си помисли колко хубаво бе, че не погледна колко грайфер им е останал. После минаха през портата и се насочиха към магистралата — кътласът бавно, но сигурно набираше скорост, дрънчейки като бетонобъркачка. Пред тях на правия път се появи линейка, надула сирената, мина покрай тях и отмина нататък, бързайки да спаси един Уенцъл.

Двете жени продължиха, без да се бавят, и едва когато минаха четири-пет мили по I-80, Диди изхлипа ужасена и избърса очите си е мръсния ръкав.

[1] Фургон за живеене или офис. — Б.пр. ↑

[2] Не много едра, но свирепа порода кучета. — Б.пр. ↑

4. Бялата вълна

Отвъд река Мисисипи, където I-80 се насочва право към Айова Сити, Ърл ван Дайвър настигаше жената, разбила живота му. Фургонът хвърчеше почти с осемдесет мили в час, а БМВ-то — с над осемдесет и пет. Ван Дайвър стискаше волана със здравата си ръка — другата от рамото надолу бе студена и мъртва. Седалките бяха изпръскани с кръв, кръв бе разплискана и по таблото, попила бе даже и в стелките на пода. Изпълваше се все повече и повече със студ, а зрението му помръкваше. Ставаше все по-трудно да държи пътя, а вятърът и собствената му слабост се бяха съюзили срещу него. Колите се махаха от лентата на двата автомобила, възмутени клаксони отекваха зад Ван Дайвър. Той хвърли поглед на километража и видя, че стрелката трепти върху осемдесет и пет. Откакто бяха излезли от Дженисио, Мери бе карала непрекъснато с около осемдесет, криволичейки от лента в лента, за да има коли между тях. Сега обаче, съдейки по синия пушек на изгоряло масло, излизащ на пресекулки от ауспуха, му стана ясно, че двигателят на фургона е износен и няма да може да поддържа тая скорост. Добре, помисли си той, усещайки студа по бузите си. Добре. Няма да я изтърве. О-о, не, този път не!

Не съжаляваше, че остави Лора и Беделия. Бе му се удала възможност да задигне колата. Не можеше да остави Мери да се шляе на свобода… Тя беше животно, бясно куче с капещи от устата лиги и трябваше да умре като такова. Смърт, смърт и нищо друго, освен смърт.

Колкото до бебето, към него той не изпитваше нищо. Бебето бе просто там. И по-рано са умирали бебета, винаги бе имало бебета. Какво означаваше смъртта на едно бебе, ако заедно с него ще се размаже и такова животно като Мери Терър? Той знаеше, че никога не би могъл да накара Лора Клейборн да вникне в целта на живота му. Как да я накара да разбере, че винаги когато се погледне в огледалото, вижда лицето на Мери Терър? Как да я накара да разбере кошмарните пристъпи на ярост, прогонили жена му и дъщеря му? Как да я накара да разбере, че името Мери го докарваше до бяс и че бе започнал да гледа дъщеря си с омраза. Лора Клейборн бе загубила бебе, а той бе загубил себе си, потопен в ужасната дупка на мъченията до такава степен, че бе почнал — мили боже — да сънува как я чука с цевта на пистолета си, ох, да, ох, да, да, сладката, сладката ми Мери, ох, кучко, ох, кучко гадна, а сутринта се събужда, мокър и задоволен за известно време.

Но не задълго.

Ти си моя — помисли си Ван Дайвър с блеснали черни очи.

Още два фута и предната броня на БМВ-то тресна задницата на фургона с такава сила, че остатъците от зъбите му изтракаха. Той натисна фургона надясно, мъчейки се да го изблъска от пътя. Запищяха гуми и Мери, борейки се с волана, пак свърна наляво. Пред нея се движеше едно комби с лепенка с лика на Гарфийлд[1] на задното стъкло. Мери го ожули и то се килна настрани под дъжд от искри. После го задмина, заобиколи голям камион с ремарке и пак се върна в лявата лента. Вдигна поглед към огледалото с очуканата муцуна на БМВ-то и видя ужасната озъбена усмивка на мъжа зад волана. На малкото свинче му се е доиграло, каза си тя и натисна рязко спирачките.

БМВ-то се хвърли върху задницата на фургона, капакът се огъна и във въздуха захвърчаха стъкла и пластмаса. Ван Дайвър бе повдигнат от седалката и запратен напред, коланите се опънаха и брадичката му издрънча във волана. Тялото му се стегна, очаквайки продължение, но Мери вече бе преместила крака си на газта и фургонът се отдалечаваше, бълвайки изгоряло масло, затова пък скоростта на БМВ-то бе паднала на седемдесет. Ван Дайвър трепереше, мускулите му потрепваха от шока на жестокия удар, а между краката му нарастваше мокро петно. Той изостана от фургона, мина в дясната лента и видя само на трийсет ярда пред себе си училищен автобус. Рязко врътване на волана, вътрешен крясък и мина на косъм покрай автобуса. После отново натисна БМВ-то — по таблото засвяткаха червени предупредителни лампички, а изпод смачкания капак заизлиза дим.

Мери го видя, че идва. Дръмър бе паднал по корем на пода — ръчичките му се свиваха и разпускаха. Тя отново удари спирачките и се приготви за удара. БМВ-то пак се блъсна в задницата на фургона, капакът се досмачка, шофьорът му отхвръкна напред за втори път, а Мери отново стъпи на газта. Разстоянието помежду им се увеличи, вратът на Мери я болеше от силата на удара, но тя стискаше зъби. Надъвканото й бедро бе мокро от кръв, дясната й ръка зееше разпрана и в дупката потреперваше конвулсивно един червен мускул. Раните бяха студени и изтръпнали, но пред очите й танцуваха черни кръгове. По челото и страните й изби мазна пот и тя усети как лепкавите пръсти на припадъка се протягат да я завлекат в мрака. Ако им се дадеше, бе свършена.

БМВ-то отново налиташе. Мери се приготви пак да удари спирачките, но колата изведнъж я заобиколи и се озова в дясната лента, откъм страната на Дръмър. Фургонът потрепери и изстена от нанесения от БМВ-то страничен удар, Дръмър се търкулна по пода като парцал, а Мери едва не изтърва здраво стиснатия волан. С усилие овладя фургона, даде обратен волан и фургонът се тресна в БМВ-то. Като два побеснели звяра колата и фургонът се блъскаха един в друг по пътя, летейки почти с осемдесет мили в час. Изпод смачкания капак на БМВ-то излизаше пушек, а от двигателя се чуваше писък на раздиран метал. Ван Дайвър видя как стрелката на термометъра подскочи и се прехвърли отвъд червеното поле, а колата започна неудържимо да тресе. В огледалото за обратно виждане се появиха мигащи сини светлини и двамата — и Ван Дайвър, и Мери — видяха носещата се зад тях патрулна кола. Мери извади компактния магнум от чантата и събудената от движението болка свирепо захапа ръката й.

Въпреки това Ван Дайвър отново заби БМВ-то във фургона и левите гуми на Мери стъпиха в затревената разделителна ивица. Страхът стегна гърлото й — пред нея, в нейната лента, се движеше нещо, което оттук изглеждаше като някаква цистерна. Ван Дайвър отново я блъсна, пречейки й да излезе в дясната лента. Патрулната кола се бе залепила зад Ван Дайвър, включила всички светлини и надула сирената. Пред Мери цистерната — боядисана на кафяви и бели петна като крава, с розови шлангове, оформени като виме — се опита да се премести в дясната лента. На млековоза бе написано:

МЛЕЧНИ ПРОИЗВЕДЕНИЯ ФЕРМА СЪНИДЕЙЛ.

Мери поотпусна волана и фургонът започна да се придърпва към разделителната ивица. Без да пуска педала на газта, тя се протегна към дясната врата, притисна пистолета към стъклото, насочи го надолу към БМВ-то и дръпна спусъка с изкривено от усилието лице.

Шофьорското стъкло се пръсна с трясък и хвърли цяла шепа стъкла в лицето на Ван Дайвър. Избликналата кръв го заслепи и отваряйки уста в беззвучен вик, с метала в устата си той улови призрачните гласове и статичния пукот от радиостанцията на патрулната кола. Нещо — друг куршум като нажежен шиш — разкъса дясното му коляно и вдърви мускулите. Той рязко дръпна кормилото надясно, опитвайки се да избяга от фургона. Колата лудо поднесе, а цистерната с главоломна бързина запълни предното стъкло и той чу един-единствен страшен глас от призрачното радио да казва:

— О, Исусе!

В същото време — Ван Дайвър се носеше към млековоза с осемдесет мили в час — Мери Терър наблегна с цялата си тежест върху волана, насочвайки фургона в разделителната ивица. Задният край на цистерната бе точно пред нея. Ще се ударя! — нададе тя вътрешен вик и се стегна за удара. — Ще се ударя!

С пет инча фургонът избегна удара и хвърляйки трева и буци пръст от задните гуми, пое по разделителната ивица. БМВ-то се удари в цистерната с пълна скорост и се смачка като акордеон. Едновременно с трясъка на разкъсан метал и пръснато стъкло във въздуха изскочиха високи червени пламъци, шевовете на цистерната се скъсаха и оттам ливна огромна вълна бяло пенливо мляко. Понесено от инерцията, то за секунди заля патрулната кола, отчаяно мъчеща се да отбие в банкета. Гумите й мигом загубиха сцепление, колата се завъртя настрани, подметна се нагоре, излизайки от магистралата през предпазната ограда, и се преобърна още два пъти, преди да спре в пушеци и с колелата нагоре в една бобена нива.

От другата страна на катастрофата Мери Терър се насочваше вече към лявата лента. Цялата работа — от момента на удара на БМВ-то в млековоза до преобръщането на патрулната кола — бе станала за по-малко от четири секунди. Тя хвърли поглед в страничното огледало — въздухът зад нея бе забулен от дима на горящото мляко, цистерната бе легнала на една страна и шофьорът се мъчеше да излезе иззад волана. От БМВ-то не се виждаше нищо, освен една разкъсана гума, търкаляща се на запад, а и тя спря накрая в разделителната ивица. И двете ленти зад нея бяха задръстени от пламъци и раздробен метал. Мери хвана Дръмър за дрешката отзад и го вдигна. Той плачеше и сълзите се стичаха по бузите му. Носът и лявата му буза бяха одрани и от ноздрите му се подаваха малки капчици кръв. Мери облиза кръвта и го притисна към себе си.

— Ш-ш-ш-ш — прошепна тя. — Ш-ш-ш. Мама е тук. Всичко е наред.

Но не беше. По отсрещното платно с включени светлини мина втора патрулна кола, забързана на изток, към катастрофата. Беше време да се махне за малко от I-80 и да си на мери място да почине. Бе на границата на пълното изтощение, клепачите й тежаха, а от миризмата на собствената й кръв й ставаше лошо. Беше време да си намери някоя дупка и да се свре в нея.

Тя отби в следващия изход. Земята наоколо бе равна и скоро Мери стигна до кръстопът с табели, сочещи, че единият път води до Плейн Вю, а другият — до Мейсвил. Наоколо бяха разхвърляни ферми, пушек се издигаше от комините, а нивите се простираха чак до хоризонта. Мери продължи да кара, въпреки че бе станала сънлива от загубата на кръв. От другата страна на мижавото с двете си улици и няколко сгради Плейн Вю тя спря в един черен път, виещ се сред овощна градина с оголени ябълкови дървета. Угаси двигателя и остана да стои така, притиснала Дръмър към себе си.

Зрението й отслабваше и светът започна да се затваря около нея. Страхуваше се да заспи, защото можеше и да не се събуди. Усети натиск върху показалеца си — Дръмър го бе хванал и го стискаше здраво. Тъмнината я затегли към спасителните си брегове. Поспи само малко! — каза си тя. — Час-два, не повече, а после се върни на магистралата. Само час-два и после всичко ще се оправи.

Очите на Мери се затвориха. Пръстчетата на бебето си играеха с усмихнатото лице. Мери сънуваше Лорд Джак, седнал в една слънчева стая и разговарящ с бога за това как той се удавил във ваната в Париж.

На магистралата, тринайсет мили по на изток, Диди застана на опашката от коли и камиони, образувана заради катастрофата. Лора бе в съзнание на задната седалка, но много често от устата й се отронваше приглушен и задъхан стон, който късаше сърцето на Диди. Патрулите и пожарникарите развиваха трескава дейност, отбивайки движението през разораната от гумите разделителна ивица. Имаше и фургон с екип репортери — камерите работеха, а над главите им бръмчеше хеликоптер.

— Какво е станало? — попита Диди един пожарникар, приближавайки се бавно до мястото на катастрофата, и човекът отвърна:

— Една цистерна с мляко и една кола са се ударили. Смоуки[2] — и той изхвърчал от пътя.

— Сигурен ли сте, че е кола? Да не е фургон?

— Кола — каза той. — Шофьорът казва, че някакъв проклет баровец се забил право в него най-малко с осемдесет.

— Баровец?

— Аха. Една от тия, баровските коли. Хайде, давайте, мисля, че сега можете да минете.

И той й махна да минава.

Диди внимателно подкара по разделителната ивица. Сред купчините смачкан метал един работник се опитваше да измъкне парче от кола. Пожарникарите поливаха асфалта и във въздуха се носеше мирис на горещ метал и пресечено мляко.

Тя мина покрай една гума, легнала в кафявата трева. В центъра на очуканата джанта имаше кръгче, разделено на сини и бели триъгълници, и охлузени букви БМВ.

Диди извърна поглед, сякаш гледката я нарани. После кътласът набра скорост и смъртта остана далеч зад него.

[1] Американски президент. — Б.пр. ↑

[2] Разговорно название на патрул от пътната полиция. — Б.пр. ↑

5. Доктор Диди

Тъмнината я обгърна.

Студеният вятър духаше из просторните равнини, а от облаците се сипеха въртопи сняг. Лора лежеше в леглото на стая 10 в „Либърти Мотър Лодж“, на шест мили източно от Айова Сити, и ту трепереше, ту се потеше под чаршафа и грубото одеяло. Телевизорът работеше, настроен на местен канал. Лора не можеше да фокусира погледа си върху него, но гласовете я успокояваха. На масичката до леглото се търкаляха остатъците от вечерята й — две пластмасови кутии от хамбургер „Макдоналдс“ и наполовина изпита кутия кока-кола. Отстрани до леглото й имаше найлонова торбичка с натрошен лед — много полезно нещо, когато болката в ръката ставаше нетърпима и трябваше да бъде успокоена. Лора бе вперила поглед в телевизора и чакаше Диди да се върне. Нямаше я вече половин час — излезе да потърси аптека. Двете бяха решили какво трябва да се направи и тя знаеше какво я очаква.

От време на време дъвчеше долната си устна. Бе вече изтръпнала, но Лора продължаваше да я дъвче. Навън вятърът виеше и на моменти й се струваше, че чува бебешки плач в поривите му. Веднъж даже стана да погледне, но усилието така я изцеди, че повече не можеше да се насили да стане. Така че не й оставаше нищо друго, освен да лежи, да се вслушва във вятъра и плача. Разбра, че е много-много близо до ръба. Още малко и ще отвори оная врата и ще се залута в жадната тъма.

Бяха изгубили Мери Терър и Дейвид. Това поне бе сигурно. Как точно Ван Дайвър се е блъснал в млековоза Лора не знаеше — важното бе, че Мери и Дейвид изчезнаха. Но Мери бе много лошо ранена и губеше много кръв. Беше уморена — може би много повече от Лора — и не би могла да отиде много надалеч. Къде ли е спряла? Сигурно не в мотел — не и оплискана цялата в кръв и с надъвкан крак. А не би ли могла да намери удобно място, да спре и да прекара нощта във фургона? Не, защото трябва да остави двигателя да работи цяла нощ — в противен случай тя и Дейвид ще умрат от студ. Оставаше само една възможност — Мери се е самопоканила в някоя къща. Нямаше да й е трудно да го направи — стотици акри земя отделяха фермите една от друга. Колко ли е пътувала, преди да излезе от магистралата? Пред тях ли беше или зад тях? Невъзможно бе да си отговори на тоя въпрос, но знаеше едно жизненоважно нещо — крайната й цел. Където и да е, колкото и дълго да лекува раните си, рано или късно тя щеше да слезе на магистралата с Дейвид и да се отправи към Фрийстоун, Калифорния, и към спомена за един изгубен герой.

Това бе и крайната цел на Лора, дори ако трябваше да лази на четири крака дотам. Без един пръст и цял арсенал белези, заякчили сърцето й. Ще си върне Дейвид или ще умре в това начинание.

Когато чу ключът да се пъха в ключалката, стори й се, че ще повърне. Но храната й си остана на мястото, а Диди влезе вътре със сняг в косите и кесия в ръцете.

— Взех всичко — каза тя, затвори вратата срещу студа и превъртя два пъти ключа.

Не бе намерила аптека, а „Кей — Март“ — бе купила ръкавици и за двете, вълнени чорапи, бельо, паста и четки за зъби, както и други дреболии.

Диди остави кесията и изведнъж Лора видя, че тя е наддала поне с двайсетина фунта, откакто излезе от мотела. Диди съблече пуловера и причината за това напълняване стана явна — под първия пуловер имаше още два дебели пуловера.

— Боже мой! — ахна Лора. — Ти си крала!

— Наложи се — каза Диди, сваляйки още един слой. — Останали са ни още само трийсет и пет долара.

Тя се усмихна, очертавайки бръчките около очите си.

— Краденето по магазините не е каквото беше едно време. Отвсякъде те гледат като орли.

— Как тогава успя да го направиш?

— Даваш на някое хлапе един долар да бутне нещо на щанда за скиорски принадлежности, а ти през това време излизаш от съблекалнята, навеждаш глава и вървиш. По този начин можеш да си купиш и други неща. Така не се налага да минаваш покрай пазачите, а на касиерките не им пука.

Хвърли един от пуловерите на леглото до Лора и тя го взе с дясната си ръка.

— Ниско качество — реши Лора.

Беше тъмносив на зелени ивици с цвят на повръщано. На Диди пък беше жълт, с числа по него.

— Затворници ли ги плетат?

— На харизан кон зъбите не се гледат. Нито пък на краден.

Всъщност тя внимателно бе избрала най-бухналото плетиво, което можа. В сравнение със студовете в Небраска и Уайоминг, климатът в Айова щеше да им се стори курортен. Диди продължи да вади още неща от кесията и най-накрая стигна до дървените шпатули, бинтовете, малка ножичка, кутия анкерпласт, бутилка кислородна вода и бутилка йод. Диди преглътна с усилие и се приготви за това, което я очакваше. Все едно да се опитваш да построиш къща с кабарчета, но това бе единственото, което можеха да сторят. Тя погледна побелялото от болка лице на Лора и й се усмихна.

— Доктор Диди на вашите услуги.

После веднага погледна встрани, страхувайки се, че усмивката й ще я издаде.

— Първо оправи ухото си.

— Какво? Тая драскотина. Малко кожичка и това е.

Раненото й ухо, скрито под косата, се бе спекло. Болеше я много, но трябваше да се съсредоточи.

— О, взех и това. — Извади бутилка „Екстра стронг Екседрин“[1] от джоба си и я постави настрана. — Благодарение на сръчните ми ръце.

Искаше й се силата му да е вълшебна, защото още преди нощта да е завършила, и двете щяха да имат нужда от силно лекарство.

— Съжалявам, че не можах да ти донеса нещо за пиене.

— Няма нищо. Ще го преживея някак.

— Да, вярвам ти.

Диди отиде до банята, намокри една кърпа и я донесе при Лора. Когато болката станеше непоносима, Лора трябваше да захапе нещо.

— Готова ли си?

— Готова.

Диди извади шпатулите. Бяха малко по-широки от бишкоти.

— Окей! — каза тя. — Дай да хвърлим един поглед.

Тя отви ръката й. Лора внимателно наблюдаваше лицето на Диди и реши, че щом не подскочи при гледката, значи е добра артистка. Лора знаеше, че гледката е потресаваща. Разкъсаната ръка — хамбургер, помисли си Лора — гореше и през минута, през две туптеше с такава болка, че направо дъхът й спираше. От чуканчето на кутрето все още сълзеше водниста течност, просмукваше се в кърпата и отиваше чак до чаршафа. Другите четири пръста се бяха свили като нокти на граблива птица.

— Какво ще каже маникюристката ми? — попита Лора.

— Трябва да ползваш „Палмолив“.

Лора се засмя, но в смеха й прозвуча нервна нотка. Диди въздъхна, молейки се на бога да изпрати някой друг да свърши тази работа. Но можеше да бъде и по-лошо. Кучетата можеха да стигнат гърлото, да разкъсат краката или да сдъвчат и другата ръка. Или да убият бебето. Диди погледна халката и сватбения пръстен на подутия пръст. Друг начин за сваляне, освен да ги разреже, нямаше.

— Диамантът — каза Лора. — Можеш ли да го извадиш от обковката?

— Не знам.

Тя докосна изпъкналия диамант и установи, че той е вече хлабав — две от шестте зъбчета се бяха счупили.

— Пробвай. Аз ще стискам зъби.

— Защо искаш да го сваляш?

— Останали са ни само трийсет и пет долара — напомни й Лора. — Имаме ли нещо друго за залагане, освен диаманта?

Нямаха. С всичкото внимание, на което бе способна, Диди хвана изпохапаната китка на Лора и започна работа с ножицата, мъчейки се да изчовърка диаманта. Лора се бе подготвила за адска болка, но нищо не се случи.

— Тоя пръст е свършил — каза тя.

След няколко минути Диди успя да разхлаби и трето зъбче. Диамантът започна да се върти, но все още нямаше достатъчно място, за да се извади. Четвъртото зъбче бе по-здраво.

— Побързай, моля те — каза Лора със слаб глас.

След две-три минути Диди изви достатъчно четвъртото зъбче, за да може да подпъхне връхчето на ножичката като лост. Той изчатка, излезе и Диди го хвана в дланта си.

— Добро камъче. Колко е платил мъжът ти за него?

— Три хиляди долара. — Пот блестеше по лицето на Лора. — Беше преди осем години.

— Може би ще вземем петстотин за него. Един честен съдържател на заложна къща не би се докоснал до свален диамант без документи за собственост.

Тя уви диаманта в анкерпласт и го сложи в джоба си.

— Окей. Готови ли сме за голямата работа?

— Да. Давай да свършваме.

Диди започна с измиване на ръката с кислородна вода. От нахапаните места засъска кървава пяна, а Лора изстена и захапа кърпата. Диди повтори операцията още два пъти, докато всичката мръсотия се изми. Лора стискаше очи и от ъгълчетата им избиваха сълзи. Диди се пресегна за йода.

— Е — каза тя, — това ще те пощипе малко.

Лора пак набута кърпата между зъбите си и Диди започна.

Това бе болка, която Лора щеше да запомни завинаги. Бе деветгодишна. Един ден си караше велосипеда, хвърчейки като вятър по селския път, и изведнъж гумите се подхлъзнаха на някакви камъчета. Имаше кървави дупки на коленете, ръцете й бяха изтръпнали, лактите й кървяха, а брадичката й бе цепната. Но най-лошото бе, че се намираше далеч от къщи. Наоколо нямаше никой, който да чуе плача й. Никой, който да й помогне. Така че тя стана, качи се на предателския велосипед и пак завъртя педалите, защото друг изход нямаше.

— Лора! — спомни си тя как изпищя майка й. — Ти си се осакатила!

Не, раните не я осакатиха. Останаха обаче белези и от този ден бе почнала да расте.

Тази болка също й даде добър урок. Сякаш сложиха ръката й върху живи въглени, после я заляха със солена вода и пак я сложиха на въглените. Тя потрепери и потта започна да избива от всичките й пори. Добре че десет секунди след като Диди започна работа Лора загуби съзнание. Когато се събуди, Диди бе привършила с дезинфекциите и довършваше шинирането на безименния й пръст — тъкмо го опъваше и бинтоваше заедно с една от шпатулите, захващайки и малко от дланта. После дойде ред на средния пръст.

Когато Диди го докосна, Лора се дръпна.

— Съжалявам — каза Диди. — Друг начин няма.

Тя започна да го опъва и Лора завика, стиснала кърпата в уста.

Лора пак припадна, което бе добре дошло за Диди, защото й даде възможност да пипа по-бързо, да намести шината и да я закрепи с помощта на анкерпласт. Тъкмо свършваше с показалеца, когато клепачите на Лора потрепнаха. Тя изплю кърпата — лицето й бе станало жълтеникавобяло.

— Лошо ми е — задъха се тя и Диди се спусна да подложи съд под устата й.

Мъките обаче още не бяха свършили. Диди шинира и палеца, още едно мъчително упражнение, и превърза дланта с бинтове — натискът им отново накара Лора да изстене и да се изпоти.

— Не искаш да се покажеш с тия нокти, нали? — попита тя, отряза бинта и започна нов пласт.

Гърдите на Лора се надигаха като мехове, очите й бяха празни и замъглени от болката.

— Почти свърших — каза Диди. — Ама че смешна работа.

Хич даже не бе смешна. Утре сутринта превръзките ще трябва да се сменят и те знаеха това.

— Люси — прошепна Лора, докато Диди привършваше с превръзките.

— Какво? Каква Люси?

— Люси и Етел. — Тя преглътна с пресъхнало гърло. — Когато те… увиваха бонбоните… и конвейерът почна да им подава бонбоните все по-бързо и по-бързо. Гледала ли си го?

— О, да! Страшен е!

— Добро шоу — каза Лора.

Ръката й кипеше в огъня на болката, но процесът на лекуването вече бе почнал.

— Вече… не правят такива — добави тя.

— Харесва ми онова място, дето Люси е в Лас Вегас и трябва да слезе по стълбите с оная голяма шапка. Спомняш ли си? И онова, дето слага много мая на хляба и той изхвърча от фурната като влак. Страшни са.

Тя отряза бинта и го залепи с анкерпласт. После продължи:

— Винаги съм си умирала от смях, когато Люси се опитва да получи роля в едно от шоутата на Рики и той й крещи на испански.

Диди вдигна превързаната ръка на Лора и я положи върху леда.

— Гледахме ги тия работи едно време с мама и татко. Имахме един телевизор с кръгъл екран и проклетото нещо винаги режеше от картината. Помня как баща ми, коленичил пред него, се опитваше да го оправи и казваше: „Диди, тоя, който разбере как може да накара тия неща да работят, ще остане под пари.“

— Защо? — попита Лора със слаб глас.

— Какво защо?

— Защо отиде в Сторм Фронт?

Диди нави остатъка от бинта и затвори кутията с анкерпласта. Остави ножиците и другите неща на евтиния дрешник. Отвън, зад прозореца, се чуваше тънкият вой на ледения вятър.

— Какво очакваш да ти кажа? — попита най-сетне тя, като видя, че Лора я следи с поглед. — Че съм била лошо дете? Че съм късала краката на скакалците и че съм убивала котенцата с бейзболни бухалки? Не, не съм била такава. Бях президентка на клуба по домашна икономика в гимназията, всеки срок аз подготвях наградите. Свирех на пиано в църквата заедно с детския хор. — Повдигна рамене. — Не бях чудовище. Само дето не знаех какво се надига вътре в мен.

— И какво бе то?

— Копнеж — каза Диди — да бъда различна. Да знам всичко. Да ходя по места, за които нашите само са чели. Ето например, вземи Люси — ако гледаш шоу като това всяка вечер нонстоп, най-накрая започваш да си мислиш, че това е единственото нещо, което светът може да предложи. Нашите се страхуваха от реалния живот. Не искаха да ме пуснат в него. Казваха, че ще се оженя за някое местно момче и ще живея на три-четири мили от входната им врата, ще отгледам пълна къща деца и всяка неделя ще се събираме на вечеря.

Диди повдигна завесите и се загледа навън. Пред светлината от прозореца се въртяха снежинки и колите на паркинга бяха покрити със сняг.

— Бяха направо смаяни, като им казах, че искам да посещавам колеж. А когато им казах, че искам да се запиша в колеж извън Айова, това бе първият ден на студената война. Не можеха да разберат защо не искам да си стоя на задника. Глупачка съм била, казваха. Разбивала съм им сърцата. Е, тогава не съм го разбирала — те просто са искали да бъда между тях, иначе почвата се изплъзва изпод краката им. Не искаха да порасна, а когато все пак пораснах… те повече не ме познаваха. Не искаха да ме познават.

Пусна завесите.

— Така че част от причината да напусна дома си бе тази — да разбера от какво толкова се страхуваха нашите.

— И разбра ли?

— Да, разбрах. Както и всяко друго поколение, те се ужасяваха от бъдещето. Ужасяваха се да не останат пренебрегнати и забравени. — Тя кимна. — Това е дълбоко вкоренен ужас, Лора. Понякога го усещам. Аз никога не се омъжих — боже, каква еснафска болест — и никога не съм имала дете. Времето ми за това мина. Когато умра, няма кой да плаче. Никой няма да узнае как съм живяла. Ще си лежа под плевелите край някой път и никой вече няма да си спомня гласа ми или цвета на косата ми, или какво, по дяволите, ме е вълнувало. Ето защо останах с теб, Лора. Разбираш ли?

— Не.

— Искам да си върнеш детето — каза Диди — защото аз никога няма да имам дете. А ако ти помогна да намериш Дейвид… това ще е нещо като… все едно че е и мой, не е ли така?

— Да — отвърна Лора, усещайки как околният свят почва да й се изплъзва, понесен от вълните на болката. Предстоеше й дълга и ужасна нощ. — Има нещо такова.

— То ми е достатъчно.

Диди й донесе чаша вода и два аспирина. Студена пот бе покрила лицето й, ръката пулсираше от режеща болка и тя тихо изстена. Диди дръпна един стол до леглото и седна, а Лора се бореше с болката с всички сили. Какво ще стане утре — Диди не знаеше. Зависеше от Лора — ако тя бе достатъчно добре, за да пътува, трябва да поемат на запад колкото е възможно по-скоро. След малко Диди стана, взе найлоновата торбичка и я отнесе в кухнята да й я напълнят отново. Докато чакаше да й свършат услугата, видя автомат за вестници и с последните си дребни взе един Айова Сити Джърнъл. Като се върна в топлата стая, в напоения с миризма на йод и повръщано въздух, Диди нагласи ръката на Лора върху леда и седна да чете.

На трета страница откри статията за катастрофата на I-80. Тялото на мъжа не било идентифицирано. „Не е останало много, от което да започнем“ — посочваше шерифът. Единственото ясно нещо било, че колата, последен модел БМВ, имала номера от Джорджия. Диди разбра, че досега ФБР сигурно са проследили номера и са разбрали чия е колата. Отраканите в полицейските истории веднага ще надушат връзката със старата история и скоро снимката на Лора пак щеше да се появи във вестниците. Заедно със снимката на Мери Терър. Смъртта на Ърл ван Дайвър спокойно може да изкара Мери и бебето отново по първите страници на вестниците.

Диди хвърли поглед към Лора, потънала в тежък, изтощителен сън. Която и снимка на старата Лора да се появи във вестниците, тя няма да прилича на жената, лежаща в това легло — отслабнало от страдание и твърдо от решимост лице. Но ако Мери и бебето започнат отново да се появяват по вестниците, това означава, че шансът да бъдат разпознати от някого многократно се увеличава. Увеличава се и шансът някой смоуки да я открие, да реши да се пише герой и да предизвика убийството на Дейвид.

Тя включи телевизора, намали звука и загледа новините от Айова Сити в десет часа. Бяха отделили място и на катастрофата и дадоха интервю с шофьора на млековоза — дебелобуз мъж с кървава превръзка на челото и отнесен поглед, — който каза, че надникнал в собствения си гроб.

— Видях фургона и колата зад мен и патрула, залепен за тях — обясняваше той с треперещ глас. — Може би и трите хвърчаха със седемдесет и пет — осемдесет, фургонът летеше към задницата ми и аз се опитах да мина в дясната лента, тогава колата — дум се удари в камиона ми и това бе последното й движение.

Говорителят добави, че патрулите и щатската полиция издирват тъмнозелен фургон, регистриран в Джорджия.

Слушайки останалата част от новините, Диди взе едно тесте листове с отпечатана спукана камбана в горния край и думите Либърти Мотър Лодж. С химикалка с емблемата на мотела тя написа Мери Терър. После Фрийстоун и три имена, които отдавна бе запомнила — Ник Хъдли, Кийт Каваноу, Дийн Уокър. Под третото име нарисува кръг, сложи му две точици вместо очи и една дъгичка вместо уста — усмихнатото лице, което видя, забодено в пуловера на Мери в склада за дървен материал.

Патрулите ще душат за фургона на Мери. Утре сигурно ще бъдат навсякъде. Но може и да търсят откраднат олдсмобил кътлас с плейбой зайче на задното стъкло. Нищо не й костваше да изстърже това проклето нещо, да хвърли висящите зарчета и щом така и така е излязла вън на студа, да смени номерата с някоя от паркираните наоколо коли. Кой си гледа номерата, преди да тръгне, особено пък в студено и навъсено утро? С ножичките ще разхлаби болтовете, точно както направи със зъбчетата на пръстена. Е, ако не стане, не стане. Какво толкова!

Диди откъсна листчето с имената, сгъна го и го сложи в джоба си, при диаманта. Накъса следващите две страници, за да се отърве от евентуалните следи от натиска на химикалката. После сложи и другия пуловер, взе си ръкавиците, провери ръката на Лора — по бинтовете бе избила кръв, но повече нищо не можеше да се направи, освен да се изстудява на леда — и излезе навън да свърши някои работи, което й подсказваше, че все още реагира като стормфронтер.

[1] Подсилващо лекарство. — Б.пр. ↑

6. Убежище на желанията

Свинете търсеха тъмнозелен фургон, регистриран в Джорджия.

Идеално — помисли си Мери. Бе седнала пред телевизора в уютния кабинет и дремеше, вдигнала крака в дългото кресло. Докато свинете открият фургона в хамбара на Роки Роуд, тя отдавна ще е изчезнала с Дръмър.

Стомахът й бе пълен. Два сандвича с шунка, голяма купа картофена салата, чаша гореща зеленчукова супа, кутия ябълков сок и повечето от торбичката със сладки. Бе нахранила Дръмър с неговата храна — стоплена на печката, което много му хареса, той оригна, смени му памперса и го сложи да спи. Заспа веднага — като изключена лампа, в леглото, споделяно от Роки Роуд[1] и Чери Ванила[2].

Мери следеше новините с натежали клепачи. Свинете търсят, бе казал водещият на новините от Айова Сити в десет часа, на шестнайсет мили западно от фермата, в която Мери се бе самопоканила. На пощенската кутия пишеше Баскин. Докато беше в Атланта, Мери винаги си купуваше сладолед от „Баскин — Робинс“. Любимият й сладолед бе „Роки Роуд“. Той изглеждаше точно като Роки Роуд — тъмнокос, ръбест и с достатъчно тлъстини около шкембето, за да е мек и нежен и — о, така приятен! Жена му бе руса и дребна, с розови бузки. Тя бе Чери Ванила. Четиринайсет годишното момче бе тъмнокосо като баща си, но по-жилаво — ако трябваше да го кръсти на името на сладолед, Фъдж Рипъл[3].

На обкованата с ламперия стена имаше семейни снимки. Навсякъде усмихнати лица. Е, вече не се усмихваха. В гаража имаше два автомобила: кафяв пикап с лепенка на задната броня — Университет на Айова, и тъмносин „Джип Чероки“. Черокито бе просторно и резервоарът му бе почти пълен с бензин. Всичко, което трябваше да направи, бе просто да пренесе куфарите си, бебешките принадлежности и плочите на Доорс от фургона и щеше да е готова да потегли. Приятна изненада я очакваше в оръжейния шкаф на Роки Роуд. Там намери три пушки и един револвер „Смит и Уесън“, 38-и калибър, с много муниции за всичкото това оръжие. Револверът щеше да попълни арсенала и да прави компания на магнума в черокито.

Мери бе взела душ. Бе измила косата си, бе изтъркала лицето си и бе измила внимателно раните си с разтвор от спирт и топла сапунена вода, което я накара да се задъха от болка на пода в банята. Раната на ръката изглеждаше най-зле, с почервенели и изтръпнали краища, с оголена в дъното на спечената кръв кост и с неконтролируемите конвулсии на пръстите от време на време, сякаш посягат да сграбчат нещо. Но това, от което все още сълзеше кръв, бе разкъсаната задна част на бедрото и болката там бе все едно да ходиш с боси крака по бръснач. Коляното й бе станало мораво и също се бе подуло, а драскотините се простираха по цялата предна част на бедрото. В аптечката Мери намери памук и марли и ги натъпка в раните, а превръзка направи от накъсани на ленти чаршафи. После бе навлякла един от вълнените халати на Роки Роуд, бе си взела будвайзер от хладилника и се бе настанила в дългото кресло да прекара нощта.

В момента даваха прогнозата за времето. Една жена с руса коса, оформена с помощта на лак като шлем около главата й, бе застанала пред картата и показваше бурята, зародила се в Северозападна Канада. Ще удари областта между Айова Сити и Сидър Рапидс след трийсет и шест до четиридесет и осем часа, каза тя. Добри новини за скиорите, добави, и лоши за пътниците.

Мери протегна ръка, без да става от креслото, и взе пътния атлас, който бе намерила в стаята на Фъдж Рипъл, заедно с домашното му по география върху бюрото. Бе отворен на пътната мрежа в Съединените щати и показваше главните междущатски магистрали. I-80 бе най-краткият път оттук до Сан Франциско и Фрийстоун и минаваше през Айова, Небраска, извиваше нагоре в Уайоминг, после пак се спускаше в Юга, Невада, за да стигне накрая в Северна Калифорния. Ако поддържа средна скорост от шейсет и пет мили в час и времето позволява, ще бъде във Фрийстоун след два дни. Кога ще тръгне оттук зависеше от това как ще се чувства утре сутринта, но нямаше намерение да прекара още една нощ в къща, където има мъртви. Телефонът бе звънял пет пъти, откакто тя ги подкара към хамбара в шест часа, а това я нервираше. Роки Роуд може да се окаже кмет или свещеник, а Чери Ванила — красавицата на местните фермерски сбирки. Нищо не се знае. Затова най-добре бе да се омита веднага щом усети, че костите й ще понесат пътуването.

Бе уморена и всичко я болеше. Остарявам, помисли си. Поддавам се на болката и се размеквам.

Преди десет години би удушила Беделия Морс с една ръка. Трябваше да я пребия до смърт с някоя тояга, помисли си. Или да я застрелям с магнума, а после да прегазя с фургона и другата кучка. Но нещата се бяха развили толкова бързо и тя самата бе толкова нахапана, че се уплаши да не припадне, преди да е успяла да се измъкне с Дръмър. Мислеше, че питбулите ще довършат Лора Клейборн, но сега искаше да е уверена, че това е така.

Аз се паникьосах — помисли си. — Аз се паникьосах и оставих и двете живи.

Но пък нямаха кола. Кучетата са свършили добра работа с Лора, поне толкова, колкото и с нея. Трябваше да я убия, терзаеше се Мери. Трябваше да я сгазя с фургона, преди да си тръгна. Не, не — Лора Клейборн е свършена. Ако е все още жива, то сигурно бере душа в някоя болница наоколо.

Страдай — помисли си. — Надявам се да страдаш дълго и мъчително, задето се опита да ми отмъкнеш бебето.

Но тя остаряваше. Знаеше го. Остаряваше, паникьосваше се и оставяше недовършени работи.

Мери се надигна бавно и болезнено от дългия фотьойл и изкуцука до спалнята да провери Дръмър. Спеше дълбоко, повит в чисто синьо одеяло, стиснал биберона в уста, с одраскано от съприкосновението с пода ангелско личице. Тя стоеше и го гледаше как спи, без да обръща внимание на кървенето от крака си. Бе красиво момченце. Ангел, изпратен от небето, безценен подарък за Джак. Той бе толкова… толкова красив и бе неин.

— Обичам те — прошепна Мери в тишината.

И Джак ще го обича. Бе сигурна — ще го обича.

Мери вдигна кървавите си джинси от пода и бръкна в един от джобовете. Извади изрезката от изданието на Сиера Клуб, изцапана с кръв. После закуца обратно към кабинета и телефона в него. Намери указател, видя кода на областта, която й трябваше, и набра номера на бюро „Справки“ в Северна Калифорния.

— Фрийстоун — каза тя на телефонистката. — Може ли да ми дадете номера на Кийт Каваноу?

Наложи се да каже второто име буква по буква.

Гласът на телефонистката бе заменен от един от ония компютърни гласове, приличащи на човешки. Мери записа номера на жълтата хартия на един бележник. После пак набра бюро „Справки“.

— Фрийстоун. Бих желала номера на Ник Хъдли.

И тоя номер се присъедини към първия. Трето обаждане:

— Фрийстоун. Дийн Уокър.

— Номерът, който ви трябва, не може да бъде намерен по това време — каза компютърният глас.

Мери затвори и сложи въпросителен знак зад името на Дийн Уокър. Нерегистриран телефонен номер? Може пък да няма телефон. Тя седна на един стол до телефона и кракът силно я заболя. Вторачи поглед в номера на Кийт Каваноу. Смее ли да позвъни? Ами какво ще стане, ако познае гласа на Джак? Или какво ще стане, ако позвъни и на двамата и никой от тях не се окаже Джак? Ами в такъв случай остава Дийн Уокър, нали? Вдигна слушалката, но пръстите й започнаха конвулсивния си танц и тя остави телефона на мира, докато спазъмът мине.

После набра кода и телефонния номер на Кийт Каваноу.

Едно позвъняване. Две. Три. Гърлото на Мери пресъхна. Какво да му каже? Какво може да му каже? Четири. Пет. И тъй нататък, без отговор.

Затвори. Във Фрийстоун сега бе малко след девет. Не бе много късно за обаждане след всички тия години. Набра номера на Ник Хъдли.

След четири позвънявания Мери чу телефона да пука, както когато вдигнеш слушалката. Стомахът й се бе свил на топка от напрежение.

— Ало?

Женски глас. Трудно определима възраст.

— Здравейте. Ник Хъдли вкъщи ли си е, моля?

— Не, съжалявам. Ник е на събрание. Мога ли да му предам нещо?

— Хм… — Мислеше трескаво. — Приятел съм на Ник. Не сме се виждали много отдавна.

— Наистина ли? Как се казвате?

— Робин Баскин — каза тя.

— А искате ли Ник да ви се обади?

— О, не… благодаря. Вижте, опитвам се да намеря номера на един друг приятел във Фрийстоун. Познавате ли човек на име Дийн Уокър?

— Дийн? Разбира се, всички познават Дийн. Нямам му телефона вкъщи, но можете да се свържете с него във „Вносни коли Дийн Уокър“. Да ви дам ли номера?

— Да — каза Мери. — Моля ви.

Жената остави телефона. Като се върна, каза:

— Окей, Робин, ето ви го.

Мери си записа номера и адреса на „Вносни коли Дийн Уокър“.

— Не мисля обаче, че работят до толкова късно. Отнякъде наблизо ли звъните?

— Не, отдалеч — прокашля се Мери. — Вие съпругата на Ник ли сте?

— Да. Мога ли да дам номера ви на Ник? Събранията му обикновено свършват преди десет.

— О, не, няма нужда. Тръгнал съм за натам. Ще почакам още малко и ще го изненадам. Още нещо… виждате ли, живях във Фрийстоун доста отдавна и загубих връзка с хората. Познавате ли Кийт Каваноу?

— Кийт и Санди. Да.

— Опитах се да се свържа с Кийт, но никой не отговаря. Просто исках да се уверя, че все още живее там.

— О, да. Тяхната къща е малко по-надолу.

— Добре. Бих искал да видя и него.

— Ъ-ъ… мога ли да кажа на мъжа ми, че сте се обаждали, Робин?

— Разбира се — каза Мери. — Кажете му, че след два дни съм там.

— Чудесно. — Гласът на жената започваше да звучи учудено. — Срещали ли сме се?

— Не, не мисля. Благодаря ви за помощта.

Тя затвори и пак набра номера на Каваноу. Отново никакъв отговор. Мери се изправи с подуто и пламтящо бедро и с куцане се запъти към дългия фотьойл и бирата си. Два дни още и е във Фрийстоун. Два дни и отново е при Лорд Джак. Това бе мисъл, с която спокойно можеше да заспи.

Заспа на светнати лампи и работещ телевизор, а вятърът пищеше навън. В своето убежище на желания тя вървеше с Лорд Джак по широк тревист склон. Пред тях океанът бе прострял безкрайната си синьо-зелена шир и до тях долиташе гърмът на прибоя. Тя бе млада и свежа, целият живот бе пред нея и когато се усмихваше, в очите й нямаше твърдост. Джак, облечен с дълга роба в преливащи се цветове, бе взел Дръмър в ръце и русата му коса се спускаше по раменете и гърба, сякаш излята от злато. В далечината Мери видя къща — красива къща с каменен комин и със стени, обрасли в мъх там, където океанът ги докосваше с пръските си. Познаваше къщата, знаеше къде е. Тъндър хаус бе мястото, където Сторм Фронт се роди с ритуални свещи и кървави клетви. Тази къща бе мястото, където за първи път Лорд Джак я бе любил и тя му бе отдала сърцето си завинаги. Бе единственото място, което тя можеше да нарече дом.

Лорд Джак притисна бебето до гърдите си и прегърна високото стройно момиче, застанало до него. И тръгнаха прегърнати през цветята в солените и влажни пръски на океана, отправили поглед към синкавата мъглица над залива Дрейкс.

— Обичам те! — каза Джак в ухото й. — Винаги съм те обичал! Схващаш ли?

Мери се усмихна и каза да. Една блестяща сълза се търкулна по бузата й.

Тръгнаха към Тъндър хаус с Дръмър помежду им и с обещание за ново начало.

А в дългия фотьойл Мери спеше тежък сън, изтощена от загубата на кръв, с трепереща от умора плът — устата й бе леко отворена и върху брадичката й се бе проточила дълга и блестяща нишка слюнка. По превръзките на краката й бяха избили червени петна. Вън снежните вихрушки пееха своята песен и сковаваха оголените полета. Температурата бе паднала до 15 градуса[4]. Тя бе далеч, далеч от земята на своите сънища.

Шестнайсет километра западно от мястото, където Мери почиваше, Лора изстена, потънала в трескава пот. Диди се събуди от неспокойния си сън и се надигна от креслото, за да види какво става с Лора, после пак затвори очи, защото повече с нищо не можеше да помогне на тази жена да превъзмогне болката — и умствена, и физическа.

Ножиците се бяха оказали безполезен инструмент за развиване на болтчета от регистрационни номера, но Диди се бе поровила из боклуците в багажника на кътласа и намери отвертка, която свърши работа. Сега кътласът имаше номера от Небраска, ваденката със зайчето — плейбой бе изстъргана, а пластмасовите зарчета — изхвърлени в боклука.

Сън обхвана отново страдалците и за кратко време ги прикри от външния свят. Но по-голямата част от тази нощ бе минала и наближаваше студено утро, от Канада в мрачната тъма се задаваха буреносни облаци. Бебето се събуди стреснато, огромните му сини очи бяха широко отворени, а устата усърдно работеше с биберона. То виждаше странни форми и непознати цветове, до ушите му долиташе приглушен писък и потропване — това бе прагът на тайнствен, плашещ свят. След няколко минути клепачите му пак натежаха и се затвориха. То отново заспа — невинно, неопетнено с грях създание, стиснало юмручета в очакване на майка, която не бе там.

[1] Прозвищата на героите са имена на видове сладолед. — Б.пр. ↑

[2] Прозвищата на героите са имена на видове сладолед. — Б.пр. ↑

[3] Прозвищата на героите са имена на видове сладолед. — Б.пр. ↑

[4] 15°F = -9,4°С — Б.пр. ↑

VII. Погребална клада

1. Силата на любовта

Свиреше клаксон.

Мери отвори с усилие подпухналите си и слепени очи.

Навън свиреше клаксон. Извън къщата.

Сърцето й подскочи. Тя се изправи, седнала в дългия фотьойл, и всички стави по тялото й писнаха в един глас. От устните й се изтръгна мъчителен стон. Свирещ клаксон вън, в мрачното зимно утро? Бе заспала на светнати лампи, телевизорът работеше — един мъж със строга прическа тъкмо обясняваше за производството на соя. Когато се опита да стане, болката в крака така я прободе, че й взе дъха. Превръзките се бяха спекли от изтеклата кръв и стаята миришеше на мед. Цялата й дясна ръка пулсираше с остра болка, но пръстите й бяха изтръпнали. Тя стана от фотьойла с усилие, което изкара въздуха със свистене през стиснатите й зъби, и се заклатушка към прозореца.

През нощта бе навалял тънък пласт сняг и бе покрил нивите. Вън, на побелелия път, на около шейсет ярда от къщата, бе спрял училищен автобус и на страната му пишеше — УЧИЛИЩА ОКРЪГ СИДЪР. Минава да вземе Фъдж Рипъл, сети се Мери. Само дето момчето не е готово за училище. Доста бързо заспа под сеното. Автобусът почака още петнайсетина секунди, свирна разочаровано за последен път и потегли към следващата къща.

Мери видя един часовник. Седем и трийсет и четири. Чувстваше се отпаднала, главата й се въртеше, почна да й се повдига. Тя се довлече до банята, наведе се над тоалетната и се напъна няколко пъти, но нищо особено не излезе. Погледна се в огледалото — очите й бяха потънали в подпухналите орбити, лицето й — посивяло като утрото навън. Смъртта, помисли си тя. На нея приличам. Кракът я заболя така, сякаш й отмъщаваше за нещо. Разрови се из аптечката в банята и намери шишенце екседрин. Взе три хапчета, раздъвка ги със зъби и ги глътна с шепа вода от крана.

Копнееше да си почине днес. Копнееше да си легне отново в тази топла къща, но бе време да се маха. Шофьорът на автобуса ще се чуди защо Фъдж Рипъл не дойде тази сутрин, а пък всички лампи в къщата светеха. Ще каже на някого, той също ще се учуди. Рутината бе жизненоважна брънка в Шибаната система — когато тази брънка се счупи или изчезне, малките мравчици в мравуняка стават неспокойни. Време бе да се маха.

Дръмър почна да плаче, Мери позна по плача, че е гладен — плачът му бе с един-два тона по-нисък и по-упорит, отколкото уплашеният му плач. Бе по-носов и с малки паузи за поемане на дъх. Преди да тръгнат, трябва да го нахрани и да му смени памперса. Задвижи я чувството, че трябва да бърза. Първо смени превръзките си, стискайки зъби от болка, докато отлепяше спеклия се памук. Подмени марлите и ги превърза стегнато, използвайки чаршафите. После отвори куфара си, сложи си чисто бельо и от дрешника на Роки Роуд извади дебели вълнени чорапи. Джинсите й бяха отеснели около подутото бедро и тя извади чифт по-широки — отново благодарение на липсващия домакин — и ги стегна с един от коланите си. Сложи си сива работна риза, тъмнокафяв пуловер, който й беше от 1981 година, и забоде усмихнатото лице отпред. Накрая дойде ред и на очуканите й обуща. В гардероба на Роки Роуд имаше изкусително богат асортимент от дебели якета и парки. Тя свали от закачалката едно кафяво рипсено палто с кожички около яката и го остави настрана за по-късно. После избра една зелена, натъпкана с гъши пух парка, сложи в нея Дръмър и дръпна ципа — получи се нещо като кошче — чанта. Чифт мъжки кожени ръкавици също бяха оставени настрана за по-късно.

Докато хранеше Дръмър, с дясната си ръка тя непрекъснато стискаше топка за тенис, за да си възстанови кръвообращението. Силата на тази ръка сега беше с около една трета по-слаба от нормалното, пръстите бяха студени и изтръпнали. Повреден е нерв, помисли си. Усещаше потрепването на разкъсаните мускули по раната на ръката — проклетото куче щеше още малко да разкъса артерията й, а ако това бе станало — досега да е мъртва. Обаче истинският бич бе раната на бедрото. Имаше нужда от петдесет-шестдесет шева и антисептик, по-добър от този, който бе намерила в банята на Роки Роуд. Но все пак, щом се спича отгоре, можеше да върви.

Докато сменяше памперса на Дръмър, телефонът иззвъня. Спря след дванадесетото позвъняване, почина си малко и след около пет минути иззвъня още осем пъти.

— Някой почна да става любопитен — каза тя, почиствайки го със салфетки. — Някой иска да разбере защо момчето не е излязло до автобуса или защо Роки Роуд още не е дошъл на работа. Да, искат да знаят, да, моето момче, искат да знаят!

Почна да действа малко по-бързо.

Телефонът иззвъня пак в осем и четиридесет — Мери тъкмо товареше в черокито багажа. После спря и Мери поднови работата си. Натовари куфара, натовари и цяла торба с храна от кухнята — останалото от нарязаната шунка, пакетче Болоня[1], един пшеничен хляб, кутия портокалов сок, няколко ябълки, кутия овесени ядки и голям пакет царевичен чипс. Намери един флакон минерални таблетки и един с витамини, достатъчни да задавят даже и кон. Глътна по едно от всеки. Когато свърши и бе готова да отнесе и Дръмър, тя седна и си направи купа овесени ядки и изпи кутия кока-кола.

Тъкмо дояждаше закуската си на крак, когато погледна през прозореца и видя, че по алеята се задава свинска кола. Спря пред къщата и от нея излезе свиня, облечена с тъмносиня парка. Отстрани на колата пишеше Полицейско управление, окръг Сидър. Докато свинята — тъкмо може би навършваща двайсет години, направо дете — дойде до вратата и натисна звънеца, Мери бе вече заредила една от останалите в арсенала пушки. Застана зад един ъгъл и зачака. Свинята натисна звънеца още веднъж, после сви облечения си в ръкавица юмрук и потропа.

— Хей, Мич! — извика той, изпускайки кълбета пара в студения въздух. — Къде си бе, хлапе?

Махай се — помисли Мери. Кракът пак бе почнал да я боли с дълбока, пронизваща болка.

— Мич, вкъщи ли си?

Свинята се отдръпна от вратата. Постоя малко, оглеждайки се на всички страни, отпуснал ръце пред себе си. После Мери видя, че той се отправя надясно. Тя бързо се премести на друг прозорец, откъдето да го вижда. Той отиде до задната врата и надникна вътре, замъглявайки с дъха си стъклото. Пак потропа, този път по-силно.

— Ема? Има ли някой?

Никой, когото ще ти е приятно да видиш — помисли тя.

Свинята опита топката на бравата. Завъртя я наляво и надясно. После обърна глава към хамбара. Извика:

— Мич? — Отдалечи се от къщата и скърцайки с ботушите си по снега, се отправи към мястото, където бяха телата и фургонът.

Мери стоеше зад задната врата и го гледаше. Реши да му даде възможност да открие Ема и Мич.

Тя почака с похотливо светнали очи.

Не й се наложи да чака дълго. Свинята изхвърча от хамбара и побягна към колата. Спъна се, залитна и се просна в снега. После стана и отново хукна, разкрачил дългите си крака, с мъртвешки бледо лице.

Мери отключи вратата и излезе на студа. Свинята я видя и рязко спря, заравяйки крака в снега, и едновременно с това посегна към пистолета си. Капакът на кобура бе закопчан и облечените в ръкавици пръсти трескаво се мъчеха да го откопчеят. Мери Терър прегъна изтръпналата си ръка, прицели се и стреля от около трийсет фута разстояние. Куршумът го събори по гръб на земята, от устата и ноздрите му излизаше пара. Докато свинята се претърколи и се опита да се изправи на колене, Мери стреля втори път и от рамото му отхвръкна голямо парче заедно с димящ спрей кръв. Третият куршум го удари около кръста, докато се гърчеше в опръскания ален сняг.

Тялото му подскочи няколко пъти като риба на сухо. После замря с проснати настрани ръце като разпънат на кръст.

Мери пое дълбоко студения въздух, наслаждавайки се на чистотата му. После се върна в кухнята, остави пушката и довърши закуската си. Изпи млякото, а после и колата. Докуцука до спалнята, облече рипсеното палто и си сложи ръкавиците, после вдигна Дръмър, загърнат в пухената парка.

— На мама хубавото момче! — каза тя и го целуна по бузата, чувствайки внезапен изблик на любов към това невинно същество. Погледна през задната врата да се увери, че свинята не е мръднала. После сложи Дръмър в черокито, отвори вратата на гаража и се пъхна зад волана.

Излезе от гаража, мина покрай свинската кола и пое по алеята. После сви надясно по пътя, водещ към I-80, запад. Чантата й бе на пода, пълна с памперси и бебешка храна, там бяха и магнумът, и новият „Смит и Уесън“ — вместо изгубения колт. Тази сутрин се чувстваше много по-добре. Сигурно от витамините, реши тя. Малко желязо в кръвта и разликата веднага се чувства.

Или пък това бе силата на любовта, помисли си и хвърли поглед към красивото си бебе.

Списъкът с имената и телефонните номера бе в джоба й, там бе и изцапаната с кръв изрезка от статията на Сиера Клуб. На запад небето бе с тъмновиолетов оттенък, а земята наоколо — бяла като гълъб на мира.

Бе утрин, наситена с любов.

Черокито продължи към Калифорния, натоварено с огнева мощ и лудост.

[1] Вид салам от свинско и телешко месо, наречен на едноименния град в Италия. — Б.пр. ↑

2. Чисто голи

Времето за отписване бе на обед. В десет и трийсет и шест ръждясалият кътлас с номера от Небраска излезе от паркинга на „Либърти Мотър Лодж“. Червенокосата жена зад волана сви надясно към пътния възел на I-80, посока запад. Спътничката й, бледа жена с превързана ръка и решителен поглед, бе облечена в тъмносив пуловер на зелени райета. Към лявата си ръка придържаше торбичка с лед и непрекъснато дъвчеше подутата си долна устна.

Заниза се миля след миля. От ниско смръщеното небе се сипеше сняг, фаровете и чистачките на колите работеха. Чистачките на кътласа скърцаха и виеха като дяволско парти, а двигателят кихаше и кашляше като парна резачка. В Де Мойнс, осемдесет мили по на запад, Диди и Лора спряха „При Уенди“ и хапнаха набързо — бургери, чипс, по една маруля и кафе. Лора дъвчеше и гълташе, без да обръща внимание на маниерите си, приковала поглед в часовника, а през това време Диди намери уличен телефон и прелисти Жълтите страници, търсейки заложна къща. Тя откъсна съответната страница, върна се при Лора и двете довършиха обеда си.

Служителят на „Честният Джо“ на Маккинли авеню огледа диаманта през лупата си и поиска документи. Те си взеха камъка и продължиха. Приемателната на „Роси“ на Девета улица въобще не пожела да говори с тях, докато не й покажели документи за собственост. При неприветливата, наречена съвсем на място „Боклуци и джунджурии“ заложна къща един мъж, чиято глава напомни на Лора за Джон Карадайн[1], залепена за тялото на Дом Де Луи[2], огледа диаманта и се засмя със скърцащ смях:

— Истински? Фалшив е, госпожо!

— Благодаря. — Лора взе диаманта и се отправи с Диди към вратата.

— Хей, хей, хей! Не се сърдете. Почакайте малко!

Лора спря. Дебелият, със слабо и сбръчкано като печена ябълка лице вдигна отрупана с пръстени ръка и й махна да се върне.

— Чакайте малко да се пазарим де!

— Нямам време за такива работи.

— Ами вие бързате ли? — Той се намръщи, поглеждайки превързаната й ръка. — Но от ръката ви тече кръв, госпожо.

По превръзките бяха избили червени петна.

Лора каза:

— Порязах се.

Тя изпъна гръб и се върна при тезгяха.

— Преди осем години съпругът ми плати за този диамант три хиляди долара. Имам сертификат. Знам, че не е фалшив, така че не ме баламосвайте.

— Така ли? — усмихна се той. Едва ли има кон с по-големи и по-жълти зъби, помисли си Лора. — Ами дайте да го видим тогава.

Лора не помръдна. И не отговори.

— Ъ-ъ… Дайте тогава да ви видя книжката.

— Откраднаха ми чантата — каза Лора.

— О, така ли? — закима той, тропайки с пръсти по тезгяха. — Откъде откраднахте диаманта, дами?

— Хайде да вървим — дръпна я Диди.

— Тайни агенти сте, нали? — попита мъжът. — Опитвате се да ми наврете нещо в задника, а? — изсумтя той. — Да, ама аз надушвам ченгетата от цяла миля! Идвате тук и ми излизате с южняшки акцент! Брей, не се отказвате да ме тормозите, а?

— Хайде да тръгваме — задърпа я Диди за ръката.

Тя почти се бе извърнала. Почти. Но ръката й я убиваше от болка, парите им свършваха, по-мрачен ден не бе виждала в живота си, а Мери Терър се мотаеше някъде с Дейвид. Усети как самообладанието, поддържано досега с мъка, рухва и сама не разбра как ръката й се пъхна под пуловера. Сграбчи пистолета, затъкнат в дънките, извади го и го насочи в конските му зъби.

— Вземам хиляда долара за диаманта — каза Лора. — Без пазарлък!

Усмивката на мъжа изчезна като издухана.

— О, боже! — завайка се Диди. — Не го убивай като оня, Бони! Не искам пак да гледам мозъци, моля те!

Мъжът затреперя и вдигна ръце. Копчетата на ръкавелите му бяха малки късове самородно злато.

— Отвори касовия апарат! — заповяда му Лора. — Ти току-що купи един диамант.

Той се спусна да изпълнява, отвори апарата и почна да брои парите.

— Бони си е такава, понякога откача — каза Диди, отиде до вратата и обърна табелката от Отворено е на Съжаляваме, затворено е. По улиците не се виждаше никой, в тоя вятър и сняг разумните хора си стояха вкъщи. — Вчера в Небраска застреля един в главата. Пипне ли пръстът й спусък — и полудява.

— Искате ли едри банкноти? — задъхан попита мъжът. — Стотачки?

— Няма значение — отговори Диди. — Хайде, по-живичко!

— Имам… имам само… шестстотин долара в касата. В сейфа има още. Там отзад. — Той посочи с глава към една врата, на която пишеше ОФИС.

— Шестстотин са достатъчни — каза Диди. — Взимай парите, Бони. Ще ни оправят до Мичиган, нали? — Тя взе пистолета от Лора и прибра парите в джоба си. — Има ли някой там?

— Уанда Джейн. Счетоводителката ми.

— Окей, влизай там внимателно и бавно.

Мъжът тръгна, но Лора каза:

— Чакай! Вземи диаманта! Ти го купи.

Диди й хвърли неодобрителен поглед, а уплашеният човек замръзна на място, не знаейки какво да прави.

— Вземи го! — каза Лора и той го взе.

В офиса съсухрена жена с къса прическа пушеше, потънала в облаци цигарен дим, и говореше по телефона, гледайки сапунена опера по телевизията. Диди не каза нищо — лицето на мъжа и пистолетът бяха достатъчно красноречиви. Уанда Джейн извика:

— Боже всемогъщи! Хал, мисля, че ни… — Диди протегна ръка и прекъсна връзката.

— Уанда Джейн, дръж устата си затворена! — заповяда й Диди. — И двамата се събличайте!

— Как ли пък не! — прогърмя Уанда Джейн, почервеняла до корените на косите си.

— Те вече са убили един! — каза мъжът. — И двете са луди!

Той бе почнал да разкопчава ризата си. После разкопча колана и огромното му шкембе изхвърча като превтасало тесто.

Диди ги накара да побързат. За две минути и двамата бяха голи и по корем на бетонния под — по-грозна гледка от тия два лъснали задника Лора едва ли щеше да види през остатъка от живота си. Диди откъсна телефонния кабел от стената и събра дрехите им.

— Десет минути оставате така, без да мърдате. Боби наблюдава вратата. Ако излезете, преди да изтекат десет минути, пишете се мъртви, защото Боби е по-луд и от Бони. Ясно ли е?

Уанда Джейн изпъшка като бременна крава. Мъжът с конските зъби изблея:

— Да-а, чуваме! Само не ни убивайте, окей?

— Следващия път, като минем оттук, пак ще се видим — обеща им Диди и избута Лора през вратата на офиса.

Вън Диди хвърли дрехите в един боклукчийски казан. После двете с Лора хукнаха към кътласа, паркиран малко по-нататък от заложната къща, и Диди седна зад волана. След пет минути те наближиха отклонението за I-80, а след десет бяха вече поели на запад с шестстотин долара по-богати и без диамант, който за Лора нямаше вече никаква стойност.

Диди почти не сваляше поглед от огледалото. Никакви светлини, никакви сирени. Засега. Стрелката на километража показваше малко над шейсет и Диди я остави там.

— За по-малко от ден от крадене по магазините стигна до въоръжен обир — каза Диди и не можа да потисне една порочна усмивка. — Ти си естествена.

— Естествена какво?

— Престъпничка.

— Не съм откраднала нищо. Оставих му диаманта.

— Така е, да. Но не ти ли стана по-приятно да го гледаш как пълни гащите?

Лора гледаше как чистачките се борят със снега. Имаше нещо такова посвоему възбуждащо. Бе толкова чуждо на нормалното й поведение — сякаш някой друг бе държал пистолета, някой в нейната кожа и с нейния глас. Запита се какво ли ще си помисли Дъг, или майка й и баща й. Едно нещо обаче разбра със сигурност и то изпълни сърцето й с гордост — може и да не бе престъпничка, но беше победителка.

— Чисто голи — каза тя и се опита да се засмее. — Как ти се струва, а?

— Просто ни трябваше малко време. Не можах да измисля по-добър начин да ги задържим малко в офиса.

— А защо непрекъснато ми викаше Бони? И защо каза, че пътуваме за Мичиган?

Диди вдигна рамене.

— Свинете ще търсят две жени, пътуващи за Мичиган. Една от тях има южняшко произношение и се казва Бони. Пътуват може би с мъж на име Боби. Така или иначе свинете ще търсят в посока, обратна на нашата. Ще се шашнат, като разберат, че някой е разменил три хиляди доларов диамант за шестстотин долара и при това с пистолет в ръка. — Тя се усмихна леко. — Чу ли какво казах? „Свинете“. Това отдавна не съм го казвала и е имало защо.

В гърлото й заклокочи смях.

— Видя ли лицето на Уанда Джейн, като им казах да се съблекат? Помислих си, че ченето й ще изтропа на пода!

— А пък аз, като видях как му изтече шкембето, си помислих, че ей сега Де Мойнс ще преживее земетресение!

— На тоя тип му трябва корсет! Аха, ще намери той толкова голям корсет, ама друг път!

И двете се разсмяха, разреждайки напрежението от случката. Лора се смееше, забравила за момент болката в ръката и болката в сърцето, а това бе наистина милост.

— Корсет за кит му трябва на тоя! — продължи Диди. — А видя ли им бутовете?

— Бут и Джеф[3]! — каза Лора със сълзи на очите.

— Младоженци!

— Над Де Мойнс изгряха две луни!

— Кълна се в бога, виждала съм амфори с по-добри… Форми от техните — щеше да каже, но не го направи, защото видя проблясващите сини светлини, появили се ненадейно отзад. В колата проникна и воят на сирените и косата на Лора настръхна.

— Господи! — извика Диди и дръпна кътласа в дясната лента.

Патрулната кола хвърчеше по лявата лента и с лудо биещо сърце Диди проследи дали ще тръгне подир тях. Но не, колата профуча покрай тях, надула сирената с бясно въртящи се сини светлини, и се изгуби напред във вихрушки от сняг.

Никой не проговори. Диди се бе вкопчила във волана с нокти, очите й бяха разширени от ужас, а Лора седеше със свит на топка стомах, притиснала превързаната си ръка към гърдите.

Четири мили по-нататък минаха покрай кола, която бе занесла и се бе ударила в предпазната ограда. Наблизо бе паркирана патрулната кола и смоуки говореше на млад мъж в анцуг с надпис Ски Уайоминг на гърдите. Движението се бе поразредило, а следобедът бе добил тъмновиолетов оттенък и асфалтът пред тях блестеше. Диди докосна лявото стъкло.

— Почна да става по-студено — каза тя.

Кътласът се трудеше и гълташе бензина като зажадняло добиче, но парното му работеше без грешка. Пред фаровете прехвърчаше суграшица и тя намали на петдесет и пет.

— Мога да покарам малко, ако ти се спи — предложи Лора.

— Не, добре съм. Нека ръката ти да почине. Как е тя?

— Окей. Наболява малко.

— Ако искаш да спрем някъде, кажи.

Лора поклати глава.

— Не. Не искам да спираме.

— С шестстотин долара можем да си купим билети за самолета — каза Диди. — Хващаме полета за Сан Франциско от Омаха, а оттам си наемаме кола до Фрийстоун.

— Без шофьорска книжка не можем да наемем кола. А ако решим да се качим на самолета, ще трябва да се откажем от пистолета.

Изминаха още няколко мили, преди Диди да зададе въпроса, който не й даваше мира от инцидента в склада насам.

— Всъщност за какво ти е този пистолет? Искам да кажа… Как ще си върнеш Дейвид, Лора? Мери няма да се откаже от него. Ще умре, но няма да се откаже. Дори и с пистолет, как смяташ да си върнеш Дейвид жив? — попита тя, наблягайки на последната дума.

— Не знам — отвърна Лора.

— Ако Мери открие Джак Гардинър… е, знае ли човек какво ще направи? И какво той ще направи? Ако тя се появи на прага му след толкова години, той може и да откачи. — Тя отправи бърз поглед към другата жена и веднага го отклони пак напред, защото видя отново как болката изменя лицето и остава загнездена в бръчиците й. — Джак е опасен човек. Той може да скланя хората да му вършат убийствата, но и той самият има дял в тях. Той бе мозъкът на Сторм Фронт. Цялата тая работа бе по негова идея.

— А ти наистина ли мислиш, че това е той? Във Фрийстоун?

— Мисля, че на снимката е той, да. Но дали сега е във Фрийстоун или не — не знам. Но ако Мери го открие и му поднесе Дейвид като… любовен подарък, един бог знае как ще реагира.

— Значи ние първи трябва да намерим Джак Гардинър — каза Лора.

— Не знаем каква преднина има Мери пред нас. Ако не се качим на самолета, тя ще стигне във Фрийстоун преди нас.

— Не може да е толкова много напред. Тя също е ранена, може би по-зле от мен. Времето се променя и ще я забави. А ако слезе от магистралата, ще се забави още повече.

— Окей — каза Диди, — дори и първи да намерим Джак, какво ще стане тогава?

— Ще чакаме Мери. Тя ще даде бебето на Джак. Нали затова отива във Фрийстоун?

Лора докосна лекичко превързаната си ръка. Толкова бе гореща, че още малко и щеше да зацвърчи като пържола, тупкайки с дълбока, разкъсваща болка. Трябва да я търпи, защото друг избор няма.

— Когато детето ми не е вече в ръцете й… Ето кога може да ми дотрябва пистолетът.

— Не си убийца. Вярно, твърда си като кремък, да. Но не си убийца.

— Пистолетът ще ми трябва да задържа Мери, докато дойде полицията.

Настъпи дълга тишина. Гумите на кътласа пееха.

— Не мисля, че това ще се хареса на Джак — каза Диди. — Каквато и легенда да си е създал, няма да ти позволи да повикаш полицията за Мери. А върнеш ли си Дейвид… не съм сигурна дали и аз ще ти позволя да го направиш.

— Разбирам — каза Лора.

Бе мислила вече върху това, но нищо не можа да измисли.

— Надявам се да измислим нещо.

— Точно така. Например президентско помилване.

— Например самолетни билети до Канада или Мексико.

— Ох, милата! — усмихна се Диди. — Почвам нов живот в чужда страна без пукнат цент в джоба и с един пуловер конфекция на гърба!

— Мога да ти изпратя малко пари, докато се установиш.

— Аз съм американка! Ясно ли е? Аз живея в Америка!

Лора не знаеше какво друго да каже. А и нямаше какво да каже. Диди бе поела тоя път отдавна, още като е заложила на Джак Гардинър и Сторм Фронт.

— По дяволите — спокойно каза Диди.

Мислеше си за бъдеще, в което страхът, че може би някой се промъква зад теб, помрачаваше дните и удължаваше безсънните нощи и където и да отидеш, носиш мишена на гърба си. Но в Канада има много острови, помисли си тя. Много места, където пощата пристига с хидроплан, а най-близкият ти съсед живее на десет мили от теб.

— Ще ми купиш ли пещ? — попита тя. — За грънците ми?

— Да.

— Много важно е за мен грънчарството. Канада е хубава страна. Ще ме вдъхновява, какво ще кажеш? — Диди кимна, отговаряйки си сама на въпроса. — Ще бъда експатрирана. По-добре звучи от интернирана, не мислиш ли?

Лора се съгласи, че е така.

Кътласът мина от Айова в Небраска, следвайки извивката на I-80 покрай Омаха, и продължи през равните, сковани от студ поля. Чистачките свиреха по стъклото, Лора затвори очи и се опита да поспи под мекото бръмчене на гумите.

В четвъртък роден — помисли си тя.

В четвъртък роден — дълъг път отреден.

Спомни си, че при раждането на Дейвид една от сестрите бе казала тия думи.

Преди не й бе идвало наум, но чак сега, заслушана в бръмченето и скърцането, се сети, че и тя е родена в четвъртък.

Дълъг път отреден, помисли си. Наистина бе изминала дълъг път, но най-опасното от него все още й предстоеше. Някъде отвъд този мрачен хоризонт пътуваше Мери Терър заедно с Дейвид и с всяка измината миля се доближаваше все по-близо и по-близо до Калифорния. Зад затворените си клепачи тя видя Дейвид в локва кръв, с разбит от куршум череп, но бързо изхвърли гледката от съзнанието си, преди да е пуснала корени. Дълъг път отреден. Дълъг път отреден. Към златния Запад, тъмен като гроб.

[1] Известни артисти. — Б.пр. ↑

[2] Известни артисти. — Б.пр. ↑

[3] Комичен ТВ сериал. — Б.пр. ↑

3. Той знае

На три часа път пред кътласа пред фаровете на Мери танцуваше сняг. Той се сипеше бързо и тежко от тъмното небе и затрудняваше работата на чистачките. От време на време някой силен порив на вятъра отстрани разтърсваше волана в ръцете на Мери. Тя усещаше, че гумите са готови да поднесат на тази хлъзгава магистрала, а движението наоколо — силно разредено с падането на нощта — бе намалило скоростта си до наполовина от разрешената.

— Ще се оправим — каза тя на Дръмър. — Не се безпокой, мама ще се погрижи за сладкото си бебе.

Истината обаче бе, че по гърба й почваха да лазят мравки от страх, защото откакто бе тръгнала от Макдоналдс в Норт Плат, Небраска, на около двайсет мили оттук, бе подминала две големи катастрофи с много наблъскани една в друга коли. Такова шофиране опъваше нервите и изморяваше очите, но магистралата бе все още чиста и Мери не искаше да спира, освен ако се наложи. Дръмър бе нахранен и подсушен в Макдоналдс и сега му се спеше. Болният крак на Мери бе изтръпнал от каране, но болката в ръката й се събуждаше от време на време и я пронизваше дълбоко и силно — просто да покаже кой командва. Освен това усещаше, че я обхваща треска — лицето й бе влажно и подпухнало от температурата. Тази вечер трябваше да кара докъдето може, преди измъченото й тяло да се предаде.

— Хайде да пеем — каза Мери. — „Акуейриъс“ — реши тя. — Петото измерение, помниш ли?

Дръмър, разбира се, не помнеше. Тя започна песента с глас, които в младостта й е бил приятен, но сега бе станал груб и дрезгав, неспособен да хване мелодията.

— „Ако пътуваш за Сан Франциско“ — каза тя още едно заглавие на песен, но не можеше да си спомни името на певеца.

Започна да я пее, но знаеше само частта, в която ставаше дума за пътуване до Сан Франциско с цветя в косите. Изпя я няколко пъти и млъкна.

Вятърът лепеше сняг по стъклото и черокито потрепваше. Снежинките се удряха отпред и оставаха така — като огромни парчета швейцарска дантела, докато чистачките не ги изтриваха и на тяхно място не се появяваха други.

— „Щур летен купон“ — каза Мери. — „Слай енд дъ фамили Стоун.“

Само че не знаеше думите на тая песен и само изтананика мелодията.

— „Маракеш Експрес“ — „Кросби, Стил и Наш“.

Тая я знаеше почти цялата — бе една от любимите на Лорд Джак.

— Възпламени ме — каза мъжът от задната седалка с мек кадифен глас.

Мери погледна в огледалото и видя лицето му, както и част от своето. Кожата й блестеше от трескава пот. Неговата бе бяла като на ледена скулптура.

— Възпламени ме — повтори бог.

Тъмната му коса бе като гъста грива, а лицето му се губеше в сенки.

— Пей с мен.

Тя трепереше. Парното работеше на високи обороти, тя цяла пламтеше, но пак трепереше. Бог изглеждаше по същия начин, както го бе видяла веднъж отблизо в Холивуд. Вдъхна призрачния аромат на марихуана и тамян — комбинация от екзотични и забравени миризми.

Той започна да пее, седнал на задната седалка в черокито, снегът продължаваше да се сипе и Мери стискаше здраво волана. Заслуша се в неговия полустон — полуръмжене и след малко се включи и тя. Пееха „Възпламени ме“ заедно — той със стегнат, вибриращ глас, а тя — с колеблив, налучкващ гамата глас.

И тъкмо бяха стигнали дотам как цялата нощ щяла да пламне, когато Мери видя, че пред нея избухват червени пламъци. Не пламъци, не — стопове. Съвсем близо пред нея имаше камион и шофьорът му току-що бе натиснал спирачките.

Тя бързо нави волана надясно и почувства, че гумите отказват да се подчинят. Черокито се хлъзгаше право към ремарке, теглено от камион. Тя издаде задавен звук, а бог продължи да пее. После изведнъж черокито кривна вдясно върху банкета, с гуми, отново стъпили на твърдо, и избегна удара в ремаркето само с два фута. Може би бе извикала — не знаеше, — но Дръмър бе буден и плачеше високо.

Мери дръпна ръчната спирачка, вдигна Дръмър и го гушна в прегръдките си. Песента бе спряла. Бог вече го нямаше на задната седалка — бе я изоставил. Камионът продължи нататък, а стотина ярда по-напред проблясваха сини светлини и в сипещия се сняг се мержелееха човешки фигури. Това бе още една катастрофа — две коли се бяха наблъскали една в друга като съвкупяващи се хлебарки.

— Всичко е наред — каза Мери, полюшвайки бебето. — Всичко е наред, ш-ш-ш-ш.

Но той не спираше, плачейки и хълцайки едновременно.

— Ш-ш-ш-ш — прошепна му.

Тя гореше, болката в крака й отново се усили, нервите й се опънаха. Той продължаваше да плаче със сгърчено от гняв лице.

— Млъкни! — изкрещя Мери. — Млъкни, ти казвам!

Разтърси го, сякаш се опитваше да спре повредено радио. След поредица хълцалия той се задави, устата му се отвори, но нищо не излезе. Мери усети как паниката я сграбчва и притисна Дръмър към рамото си, тупайки го по гърба.

— Дишай! — каза. — Дишай! Дишай, проклетнико!

Той потрепери, поемайки дълбоко въздух, и после нададе такъв писък, сякаш според него настъпваше краят на света.

— О, обичам те, толкова те обичам! — каза му Мери, като го залюля, опитвайки се да го успокои.

Какво щеше да прави, ако се бе задушил? Какво щеше да стане, ако не бе могъл да си поеме въздух? За какво му е на Джак една мъртва купчинка плът и парцалки?

— О, мама обича много сладкото си бебче, сладкия си Дръмър, да-а, много го обича! Пееше му тихичко Мери, избликът му започна да се уталожва и след малко плачът му спря. — Добро бебче! Добрият Дръмър на мама!

Тя намери изплютия от него биберон и го мушна в устата му. После пак го сложи на пода, сгушен дълбоко в парката на един мъртвец, слезе от черокито и застана под снега, опитвайки се да успокои треската си.

Изкуцука малко настрани, гребна шепа сняг и го натърка по лицето си. Въздухът бе тежък и влажен, а от черното като мастило небе падаха едри снежинки. Стоеше и гледаше минаващите коли, фургони и камиони — всички насочени на запад. Студът избистри главата и изостри усещанията й. Можеше да продължи. Трябваше да продължи.

Джак я очакваше и когато те се съберат отново, светът пак щеше да ухае на тамян и мента.

Седнала отново зад волана, загледана в тъмнината пред себе си, докато милите оставаха една след друга зад нея, Мери отново и отново си повтаряше имената на тримата:

— Хъдли… Каваноу… Уокър… Хъдли…

— Каваноу… Уокър — каза бог, заел отново мястото си на задната седалка.

Той идваше и си отиваше, когато си поиска. Нямаше вериги, които да задържат бог. Понякога Мери поглеждаше назад към него и си мислеше, че харесва повече Джак, друг път обаче й се струваше, че никога не е виждала такова лице и никога няма да види.

— Помниш ли ме? — попита го тя. — Веднъж те видях.

Но той не отговори и когато тя погледна в огледалото, видя, че задната седалка пак е празна.

Снегът ставаше по-тежък, а вятърът люлееше черокито като люлка. Ландшафтът се промени от плосък в хълмист — предвестник на планините в Уайоминг. Мери спря на една бензиностанция в Кимбол, на двайсет и пет мили източно от границата с Уайоминг, напълни резервоара на черокито и купи пакет сладки с глазура, както и една пластмасова чаша чисто кафе. Русокосата жена зад щанда й каза, че сигурно щяло да се наложи да излезе от магистралата, защото времето се влошавало още и че на няколко мили на север имало удобен „Холидей Ин“[1]. Мери благодари за съвета, плати и тръгна.

Тя пресече границата с Уайоминг и теренът започна да се издига към Скалистите планини. От посипаната със сняг тъма пред нея изплуваха светлините на Шайен, после изчезнаха в огледалото за обратно виждане. Силата на вятъра се бе увеличила — свиреше около черокито и го люлееше, както дете — дрънкалка. Чистачките започваха да губят битката със снега, фаровете изрязваха бял конус светлина, наситен с танцуващи снежинки. Треската отново бе изпотила лицето на Мери, а от задната седалка гласът на бог непрекъснато я подтикваше напред. На четиридесет мили след Шайен като бял сън назад отмина и Ларами и гумите на черокито почнаха да буксуват тук-там — I-80 бе започнала да се въззема нагоре, лъкатушейки между планински склонове.

Още двайсет мили след Ларами, в зъбите на вятъра, Мери изведнъж осъзна, че от запад вече няма никакво движение на автомобили. Тя бе сама на магистралата. От дясната страна на пътя пред нея изникна силуетът на изоставен камион, целият покрит със сняг, мигащ с аварийните си светлини. Наклонът бе станал по-стръмен и двигателят на черокито работеше напрегнато. Усети, че от време на време гумите се подхлъзват, стъпили на заледени участъци, вятърът свирепо виеше из планинските върхове. Чистачките почнаха да се тормозят, натоварени с бял като мляко сняг. Трябваше да върти волана надясно и наляво, противопоставяйки се на поривите на вятъра. Подмина още две изоставени коли, блъснали се една в друга и изхвърлени в разделителната ивица. Пред нея отново засветиха аварийни жълти светлини и в следващата секунда тя различи голям мигащ знак, поставен на магистралата: СПРИ! ПЪТЯТ ЗАТВОРЕН. Наблизо бе спряла патрулна кола на пътната полиция с въртящи се в гъстия сняг светлини. Мери започна да намалява и двамата патрули в тежки зимни доспехи замахаха с червените си фенерчета. Тя спря, свали стъклото си и студът вледени дъха й, надвил парното само за четири секунди. И двамата патрули носеха ски маски и шапки с наушници и първият, наведен към нея, извика:

— Не можете да продължите, мадам! I-80 е затворена оттук до Крестън!

— Трябва да мина.

Устните й вече замръзваха, температурата бе под нулата и по веждите й се натрупаха снежинки.

— Не, мадам! Не и тази нощ! Целият път през планината е заледен! — Той посочи с фенерчето надясно. — Ще трябва да отбиете тук!

Тя погледна, накъдето бе насочен лъчът на фенерчето и видя табелка, на която пишеше Изход 272. Под номера на изхода — две имена: Макфадън и Рок Ривър. Един снегорин тъкмо почистваше изхода, бутайки цяла пряспа сняг пред себе си.

— „Силвър Клауд Ин“ е на две мили оттук, в посока Макфадън! — продължи патрулът. — Пращаме всички там.

— Не мога да спирам! Трябва да продължа!

— Мадам, в тази отсечка вече имаме три произшествия, откакто почна бурята, и няма изгледи тя да спре до разсъмване! Не вярвам да бързате толкова, че да се убиете!

Мери погледна сгушения в парката Дръмър. Отново й дойде наум въпросът: За какво му е на Джак мъртва купчинка плът и парцалки? Кракът я болеше, бе уморена и бе прекарала тежък ден. Време беше да си отпочине, докато отмине бурята.

— Добре — каза на патрула, — ще отбия.

— Просто следвайте знаците — каза той и я насочи с фенерчето си към изхода.

Мери покара известно време след снегорина и после го задмина. Фаровете й осветиха табелка с надпис „Силвър Клауд“ — следващата вляво. Посетете световноизвестната градина на динозаврите! Тя зави наляво, като дойде до посоченото място, и насочи черокито по стръмен път, обрасъл от двете страни с плътна, отрупана със сняг гора. Гумите изпъшкаха, губейки сцеплението, черокито рязко се килна надясно и избегна предпазната ограда на косъм, стъпило отново на твърда земя. Мери продължи напред и зад следващия завой видя от двете страни на пътя и други изоставени коли. Мина още стотина ярда и гумите отново загубиха сцепление, запращайки черокито този път наляво, в една четирифутова пряспа. Двигателят се задави и замлъкна, изпускайки последна изтощена въздишка и давайки предимство на писъка на вятъра. Мери отново го запали, отдръпна се от пряспата и пак напъна черокито напред, но гумите му буксуваха и се хлъзгаха встрани непрекъснато и тя разбра, че останалата част от пътя трябва да измине пеша. Закопча рипсеното палто до брадичката си, вдигна още нагоре ципа на парката на Дръмър, метна чантата с бебешките работи и пистолетите на рамо и излезе навън в бурята.

Студът надви горещината на треската й, както бе надвил и парното на черокито. Това бе здрав студ, твърд като желязо — обхвана я от всички страни, превръщайки всяко движение в забавен кадър на агония. Вятърът духаше свирепо и огъваше замръзналите дървета в бял лудешки танц. Тя закуца по лявата половина, обгърнала с ръце детето, наведена срещу шибащите я в лицето като натрошени стъкла снежинки. Усети топла влага в раната на крака си — изпод напуканата коричка се процеждаше кръв — като лава, разливаща се от огнедишащото гърло на вулкан.

Пътят стана равен. Горите отстрани се смениха с малки хълмчета, навети със сняг, и напред Мери видя жълтите светлини на дълга къща. Изведнъж нещо огромно се издигна над Мери и Дръмър — зловеща и озъбена гущероподобна глава. Наблизо се издигаше още някаква грамада с плочки по гърба — снегът стигаше до муцуната му. Световноизвестната Градина на динозаврите, сети се Мери и продължи да куца между бетонните чудовища. Отляво от снега изплува трети огромен звяр — крокодилска глава, забучена в тяло на хипопотам. Отдясно нещо, което приличаше на танк със стъклени очи и бетонни рога, бе застанало в бойна поза, сякаш се канеше да напада изправената на задните си крака статуя. Между нея и „Силвър Клауд Ин“ лежеше праисторически пейзаж, дузини динозаври, покрити със сняг и лед в побелялото поле. Тя продължи да куца нататък, понесла своята собствена история. Около нея се изправяха високите четиринайсет фута гущери — тревопасни и месоядни — с побелели от сняг изваяни глави, с набит в гънките на кожата сняг и с дълги като бради висулки. Вятърът нададе чудовищен рев, припомняйки някаква песен на динозаврите, и едва не събори Мери на колене сред зверовете.

Заслепиха я фарове. Към нея се движеше някакво закрито превозно средство на вериги, разхвърляйки снега около себе си. Като стигна до нея, от него слезе мъж с каубойска шапка и дълго кафяво палто, хвана я за рамото и я насочи към седалката за пътника от другата страна.

— Има ли някой зад вас? — викна той в ухото й и тя поклати глава.

Като седнаха в бъгито с парно, пуснато на пълни обороти, човекът взе микрофона на радиотелефона и каза:

— Намерих новопристигналите, Джони. Прибирам ги.

— Без грешка си — отвърна мъжки глас сред пукот от статични шумове.

Мери се досети, че това е една от свинете долу на I-80. После каубоят обърна бъгито, подкара го към хотела и каза:

— Ей сега ще ви заведа на топло и уютно, мадам.

„Силвър Клауд Ин“ бе направен от плочести камъни и над входната врата имаше чифт огромни разклонени рога. Каубоят прекара бъгито до стъпалата и Мери слезе, притиснала Дръмър към гърдите си. После той заобиколи и посегна да вземе чантата от рамото й — тя се дръпна, промърморвайки нещо като „аз ще си я нося“, и каубоят й отвори вратата. Влязоха в широк салон с дъбов гредоред и каменна камина, в която цяла кола можеше да паркира. В нея весело пращеше огън, във въздуха се носеше мирис на дим от дърва и на нещо много приятно и топло. Около камината се бяха събрали двайсетина души от всички възрасти, легнали на походни легла или напъхани в спални чували, а други десетина-петнайсет си приказваха или играеха карти. Те насочиха вниманието си към Мери и бебето за известно време, после отново се захванаха със заниманията си.

— Боже, каква нощ! Писнаха ми ушите от тая буря!

Каубоят свали шапката си и откри поразредена бяла коса, завързана на конска опашка с шарена индианска панделка. Имаше обветрено, ясно очертано лице и блестящи сини очи под побелелите вежди.

— Рейчъл, хайде да дадем на тази дама малко горещо кафе!

Една набита индианка с посивели коси, черен пуловер и дънки започна да налива кафе от метална кана в пластмасова чашка. На масата до кафеварката имаше няколко сандвича, малко сирене и филийки кейк.

— Името ми е Сам Джайлс — каза каубоят. — Добре дошли в „Силвър Клауд Ин“. Съжалявам, че не можете да го видите в по-приятен ден.

— Няма значение. Радвам се, че съм тук.

— От седем часа насам нямаме свободни стаи. Походните легла свършиха някъде към девет, но сигурно ни е останал някой спален чувал. Само с бебето ли пътувате?

— Да. Тръгнали сме към Калифорния. — И тъй като човекът чакаше, тя добави: — Там ни чака мъжът ми.

— В такава нощ да не си на пътя, казвам аз. — Джайлс отиде до рецепцията, където бе монтиран още един радиотелефон.

— Извинете ме за момент.

Той вдигна микрофона и заговори.

— „Силвър Клауд“ вика Големия смоуки, обади се, смоуки. Радиото запука и зашумя и гласът на свинята отговори:

— Големият смоуки. Ухото ми е насочено към теб, „Силвър Клауд“.

Рейчъл донесе кафето на Мери и хвърли поглед към детето в парката.

— О, още един посетител! — каза тя, оглеждайки детето с големи тъмнокафяви очи. — Момче или момиче?

— Момче.

— Как му е името?

— Доведох ги и всичко е наред, Джони — говореше Сам Джайлс по радиото. — Искате ли да ви донеса нещо за хапване?

— Чувам те, Сам. Няма да мърдаме, докато не отворят I-80.

— Окей, ще ви донеса да сдъвчете нещо с малко кафе.

— Няма ли си още име?

Мери примигна, поглеждайки индианката в очите. Това, което й дойде наум, бе, че е попаднала тук, заобиколена от непознати, а единственият изход е заварден от свине.

— Дейвид — каза тя и името й прозвуча тъпо, но Дръмър му бе истинското и тайно име и тя нямаше намерение да го казва на всеки срещнат.

— Чудесно, силно име. Аз съм Рейчъл Джайлс.

— Аз съм… Мери Браун[2].

Цветът на очите й подсказа името.

— Имаме и малко за хапване — посочи Рейчъл към масата.

— Сандвичи с шунка и сирене. Също и малко говежда яхния — кимна тя към тенджерите и купичките. — Заповядай.

— Благодаря.

Мери докуца до масата, придружена от Рейчъл.

— Кракът ти ли е пострадал?

— Не, това е стара рана. Счупените глезени не зарастват правилно.

В този момент Дръмър се разплака, обявявайки сякаш на всеослушание, че Мери лъже. Тя го залюля и му зашепна гальовно, но плачът му се усилваше с нарастваща мощ. Рейчъл внезапно протегна здравите си ръце и каза:

— Имам три момчета. Може ли да опитам?

Какво пък толкова? Освен това кракът така я болеше, че силата й бе на изчерпване. Тя й подаде Дръмър и започна да се храни, докато Рейчъл го залюля, пеейки му тихичко на език, който Мери не разбираше. Плачът на Дръмър почна да се уталожва и наклонил глава на една страна, той сякаш слушаше внимателно какво му пее жената. След около две минути плачът му изцяло спря, а Рейчъл пееше и се усмихваше с кръгло лъчезарно лице, обграждайки с грижите си напълно непознато дете.

Сам Джайлс приготви пакети с храна за двамата патрули, пълнейки ги със сандвичи, плодове и малко кейк, добави и термос кафе с чашки. Помоли един от мъжете да дойде с него във верижното бъги, целуна Рейчъл по бузата и й каза, че ще се върне за нула време. После той и придружителят му излязоха и при отварянето на вратата в салона се втурна вълна от мразовит вятър и сняг.

На Рейчъл, изглежда, й харесваше да си играе с Дръмър, така че Мери можа да се нахрани добре. После се заклатушка към огъня да се сгрее, проправяйки си път между хората, свали ръкавиците си и протегна длани към пламъците. Треската й се бе върнала, слепоочията й туптяха от жега и тя разбра, че не може да остане дълго край огъня. Огледа лицата около нея — в по-голямата си част бяха хора на средна възраст, но между тях имаше и една двойка на около шейсет, както и две млади двойки със загорели лица и вид на заклети скиори. Тя се заизмъква от тълпата в посока към Рейчъл и детето и тогава усети, че някой я наблюдава.

Мери погледна надясно и видя мъж, който бе седнал, опрял гръб в стената, с подвити под себе си крака. Имаше слабо лице, орлов нос и светлокестенява коса, спускаща се по раменете. Носеше очила с рогови рамки, избелели дънки с кръпки на коленете и тъмносин пуловер с тясна яка. До него лежеше протрито армейско яке и навит на руло спален чувал. Наблюдаваше я внимателно с дълбоко хлътнали пепелявосиви очи. Втренченият му поглед въобще не трепна, когато Мери също се вторачи в него, после се смръщи леко и той започна да разглежда ноктите си с подчертан интерес.

Това не й хареса. Нервираше я. Върна се при Рейчъл и взе детето. Рейчъл каза:

— Наистина е добро бебе! Когато моите момчета бяха на неговата възраст, скъсваха се от плач. На колко е?

— Роди се на… — не знаеше точната дата — … трети февруари. — Всъщност тогава го бе взела от болницата.

— А други деца имате ли?

— Не, само Дръм… — Тя се усмихна. — Само Дейвид.

Погледът й се плъзна обратно към младия мъж. Пак се бе вторачил в нея. Усети как лицето й почва да се поти от треската. Какво я зяпа това шибано хипи?

— Ще ида да ви намеря някой спален чувал — каза Рейчъл. — Гледаме винаги да имаме добър запас за любителите на къмпинга.

Тя прекоси салона и излезе през една врата, а Мери си намери място на пода, далеч от всички. Целуна Дръмър по челото и започна гальовно да му шепти. Кожата му студенееше под устните й.

— Отиваме в Калифорния, да, да. Отиваме в Калифорния, да, мама и сладкото и бебче.

Изведнъж се сепна, като видя, че на десния крачол на джинсите бяха избили две кървави петна колкото четвърт долар. Явно кръвта се процеждаше през направените с подръчни материали превръзки. Мери остави Дръмър настрана, съблече палтото си и го метна върху крака си.

Вдигна поглед и видя, че хипито я гледа.

Мери придърпа чантата с малкия магнум и смит и уесъна от арсенала на Роки Роуд до себе си.

— Той знае.

Гласът я накара да настръхне. Дойде отляво и съвсем близо до ухото й. Тя извърна глава. До нея бе клекнал бог с леденобяло изпито лице и потъмнели, пълни с истина очи. Бе облечен в плътно прилепнал към тялото кадифен костюм, а от врата му висеше златна верижка с кръст; На главата си имаше шапка с отпусната периферия, обточена със змийска кожа. Бе облечен по същия начин като онзи път, когато го бе видяла отблизо в Холивуд. С изключение само на едно нещо — на ревера си бог бе закачил жълто кръгче с усмихнато лице.

— Той знае — повториха шепнешком жестоките устни.

Мери втренчи поглед в младото хипи. Той пак си гледаше ноктите, после погледна бързо към нея, промени позата си и се загледа в огъня.

Или поне се престори, че го гледа.

— Пътят е затворен — каза бог. — Свинете са на отбивката. Раната ти пак цъфна. А оня скапаняк знае. К’во ши прайш, Мери?

Тя не отговори. Не знаеше какво.

Облегна се на стената и затвори очи. Усещаше го как я гледа, но всеки път, като отваряше очи, той избягваше погледа й. Рейчъл се върна с един протъркан, но използваем спален чувал. Мери го разви и легна върху него като върху дюшек, без да смее да се напъха вътре. Ремъкът на чантата бе в ръката й, а ципът бе затворен. Дръмър потрепваше в съня си до нея.

— Той знае — чу тя Бог да шепне в ухото й, докато се унасяше.

Гласът му обаче прогони дрямката от очите й. Чувстваше се изпълнена с влажна и туптяща жега, раните на крака и ръката й тежаха от съсирена и вкоравена кръв под превръзките. Всяко по-сериозно докосване по раната караше крака й до коляното да се вдървява от пронизващата болка, а петната — да растат.

— К’во ши прайш, Мери? — попита бог и на нея й се стори, че той даже се засмя.

— Върви по дяволите! — изръмжа тя и придърпа Дръмър към себе си.

Бяха само двамата срещу целия омразен свят.

Изтощението победи болката и страховете — поне за известно време. Мери спеше, Дръмър смучеше усърдно биберона си, а младото хипи се почеса замислено по брадичката, гледайки жената с малкото бебе.

[1] Известна верига хотели в САЩ и Европа. — Б.пр. ↑

[2] Кафяв (англ.). — Б.пр. ↑

4. Гущерите

Минаваше вече два, а кътласът продължаваше да напредва в снежната вихрушка. На волана бе Диди с побледняло от напрежение лице. Движеха се с трийсет мили в час и бяха сами на магистралата. Лора бе покарала малко в Небраска, от Линкълн до Норт Плат, като показа известно умение при карането с една ръка и един лакът. Обаче към Норт Плат силата на вятъра се бе увеличила, блъскаше колата отстрани като бик и Лора спря, за да предаде волана на Диди. Последният камион с ремарке, който бяха видели, бе отбил в Ларами, останал на около десет мили зад тях, а сега магистралата бе започнала да изкачва Скалистите планини.

— Трябваше да спрем в Ларами — каза Диди. Това й бе станало като рефрен още когато светлините му се изгубиха зад тях. — В това време няма да можем да продължим.

Чистачката пред лицето й с мъка разбутваше снега, скърцайки силно, докато тази пред Лора бе спряла още преди Шайен.

— Трябваше да спрем в Ларами, както аз исках.

— Тя не е спряла — каза Лора.

— Откъде знаеш? Може даже още да е в Небраска, заспала спокойно в някой „Холидей Ин“!

— Ще стигне колкото може по-надалеч. Ще кара, докато може. Аз бих постъпила точно така.

— Мери може и да е луда, но не е глупачка! Няма да убива себе си и Дейвид в това време! Гледай! Даже и камионите спират!

Диди се осмели за секунда да пусне волана, за да посочи изоставения в банкета камион със светещи аварийни светлини. После пак го сграбчи, защото вятърът блъсна кътласа отстрани и го отпрати в лявата лента със задницата напред. Диди отне газта и енергично завъртя волана, оправяйки колата с разтуптяно от страх сърце.

— Боже господи, каква каша!

Снежинките — с размер на половиндоларови монети — се носеха към тях почти в хоризонтален полет. Лора също бе изплашена и всеки път, когато колата поднасяше, сърцето й се качваше в гърлото, засядайки там като костилка, но все пак силният вятър вършеше и добро дело — не позволяваше натрупването на преспи по пътя. По него блестяха като езерца заледени участъци, но самият път бе чист. Ръката й милостиво бе изтръпнала и тя се загледа в снежната тъма пред себе си. Къде си, попита тя. Пред или зад нас? Мери не би напуснала I-80, за да мине по някой второстепенен път, защото от картата, купена при последното им спиране за бензин и храна, се виждаше, че освен широката синя лента на I-80, друг път на запад нямаше. Някъде напред, сигурно вече в Юга, Мери Терър цепеше нощта, понесла и Дейвид със себе си. Едно спиране за нощувка в Ларами само ще увеличи дистанцията между Лора и Мери най-малко с четири часа. Не, Мери е тръгнала да търси Джак. Бурята може би ще я накара да пълзи, но не и да спре, освен ако не е принудена или от глад, или от умора.

За последното Лора се бе погрижила за себе си. Тя глътна още една таблетка „Блек Кет“ — „приятел на камионджиите“, бе им казал мъжът зад щанда, когато го помолиха за нещо по-силно — и я прокара с глътка студено кафе. Точно тогава Диди извика: „Господи!“ Кътласът се стрелна надясно, стъпил на заледен участък, и всичкото останало кафе отиде в скута на Лора.

Колата вече се хлъзгаше извън всякакъв контрол, Диди се помъчи да я върне към центъра, но не успя. Тя се удари в предпазната ограда и десният фар гръмна. Кътласът продължи напред, търкайки дясната си страна в оградата, разхвърчалите се искри се смесиха със снежинките, после потрепери, стъпил на здраво, и се подчини на волана. Отскочи от оградата и се върна на магистралата, хвърляйки само един конусовиден лъч светлина пред себе си.

— Трябваше да спрем в Ларами.

Гласът й бе напрегнат, както и лицето й — пулсът биеше в слепоочията й. Бе намалила под трийсет.

— Не можем да продължим в това време.

Магистралата бе станала по-стръмна и двигателят на кътласа ръмжеше напрегнато. Подминаха още две изоставени коли, почти изцяло затрупани от сняг, и след около минута Диди каза:

— Пред нас има нещо.

Лора бе забелязала мигащите жълти светлини. Диди започна да намалява. От въртопите сняг пред тях изплува мигащ светлинен стоп: СПРИ! ПЪТЯТ ЗАТВОРЕН. Имаше и патрулна кола на пътната полиция с включени въртящи се светлини. Диди отби леко и спря, а към тях се запъти увита в шуба фигура с червено фенерче в ръка и с жест подкани Диди да свали стъклото.

Очите на Мери се отвориха. Чуваше воя на вятъра навън и пукота на огъня в камината. По лицето й трептяха капки пот.

Младото хипи седеше със скръстени крака само на пет фута от нея, подпрял брадичка в дланите си, с опрени на коленете лакти.

Мери пое въздух и седна. Погледна Дръмър, потънал в бебешкото царство на сънищата с потрепващи розови клепачи и мърдащ в устата биберон. Палтото бе преметнато върху краката й, за да крие кървавите петна. Избърса бузите си с опакото на ръката.

— Какво има? — попита тя с дрезгав глас и замъглен от треската мозък.

— Съжалявам — каза хипито. — Не исках да ви будя.

Произношението му бе на янки, а гласът му — мелодичен.

— Какво има? — попита пак тя, мъчейки се да прогони съня от очите си.

Огледа се. Повечето хора в салона бяха заспали, но няколко души още играеха карти. Рейчъл Джайлс също бе заспала в един стол, а нейният каубой говореше по радиото. Мери насочи вниманието си към младото хипи, което бе на около двадесет и три — двадесет и четири години.

— Събудихте ме.

— Ходих до тоалетната — каза той, като че съобщаваше нещо важно — и като се върнах, не можах да заспя. — Втренчи в нея изпитателните си пепеляви очи. — Кълна се, че ви познавам отнякъде.

Мери чу как алармата в нея задрънка. Измъкна ръката си от ремъка на чантата.

— Не мисля.

— Когато влязохте с бебето… Стори ми се, че ви познах, но не мога да се сетя. Странно е наистина да срещнеш някого, когото ти се струва, че познаваш, но не можеш да се сетиш откъде. Знаете какво имам предвид?

— Никога не съм ви виждала. — Тя отправи поглед към Сам Джайлс.

Той тъкмо навличаше палтото, после си сложи шапката и ръкавиците.

— Да сте били някога в Сиукс Фолс, Южна Дакота?

— Не — каза тя, наблюдавайки Сам Джайлс да буди жена си, казвайки й нещо, което моментално я изправи на крака. — Никога!

— Аз съм репортер в тамошния вестник. Водя музикалната рубрика. — Наведе се напред и протегна ръка. — Казвам се Остин Пийви.

Мери се направи, че не вижда ръката.

— Не бива така да се промъквате към хората. Не е хубаво.

Входната врата се отвори и се затвори — каубоят бе излязъл навън в бурята. Рейчъл Джайлс повдигна капака на каната с кафето, надникна вътре и излезе от салона.

Остин Пийви отдръпна ръката си. На брадичката му се беше закачил кичур коса и той се усмихна с тънките си устни.

— Да не сте някоя известна личност? — попита я.

— Не.

— Кълна се, че лицето ви ми е познато. Виждате ли, имам с тонове стари плочи и касети. Нещо като спец съм по шейсетте години. Мъча се да си спомня дали не съм виждал лицето ви на обложката на някоя плоча… сещате се… например „Смит“ или „Блу Чиър“, или някоя друга стара група. Всичко е тук — почука той черепа си, — но не мога да го измъкна.

— Аз съм никоя. — Мери се насили и се прозя право в лицето му. — А какво ще кажете сега да ме оставите на мира?

Той не мръдна от мястото си, пропускайки думите й покрай ушите си, както тя бе пропуснала да забележи ръката му.

— Отивам в Солт Лейк Сити на сбирка на колекционерите на плочи. В отпуска съм. Мислех, че ще успея да стигна, но не предполагах, че бурята ще ме задържи.

— Вижте, наистина съм уморена. Окей?

— О, разбира се. — Той се изправи и високите му кожени обувки изскърцаха. — И все пак виждал съм ви някъде. Да сте ходили някога по колекционерски сбирки?

— Не.

Рейчъл Джайлс се върна с пълна кана вода и я изля в кафеварката. После отвори бурканче „Максуел хаус“ и отсипа от кафето във филтъра. Мери включи, че от магистралата идват нови пътници.

Да, но Остин Пийви още не я оставяше на мира.

— Как се казвате?

— Вижте какво, аз не ви познавам и вие не ме познавате. Нека си остане така.

— Мери? — Сега пък се приближаваше Рейчъл и Мери усети да я обзема гняв. — Искаш ли чаша прясно кафе?

— Не. Опитвам се да почина малко.

— О, съжалявам. — Тя снижи глас и зашепна: — Виждам, че Дейвид е изгаснал като лампичка.

— Голям сладур — каза Пийви. — Татко се казва Дейвид.

Търпението й се изчерпа.

— По дяволите, оставете ме да подремна малко! — кресна тя и Рейчъл и младото хипи се стъписаха. Силният глас на Мери сепна и Дръмър, биберонът изпадна от устата му и той наду гайдата. — О, по дяволите! — Лицето на Мери бе изкривено от гняв. — Вижте какво направихте!

— Хей, хей! — вдигна ръце Пийви. — Опитах се само да поговоря приятелски с теб.

— Я ходи се шибай! Хайде, чупката!

Мери вдигна Дръмър и отчаяно се опита да го приспи пак.

— О! — каза Рейчъл, докато Пийви се обърна и започна да се отдалечава. — Мери, какъв ужасен език!

Пийви направи още една крачка и спря.

Сърцето на Мери подскочи. Моментално разбра. Дали хлапето е свързало имената Мери и Дейвид, дали в паметта му бе изплувала статията във вестниците, или думата ужасен[1] му бе прозвучала твърде близо до Теръл или Терър — бе невъзможно да се каже. Така или иначе Остин Пийви не мръдваше, обърнал гръб към нея.

После бог проговори в ухото й:

— Позна те.

Пийви започна бавно да се обръща. Мери дръпна ципа на чантата и бръкна между памперсите, обхващайки с пръсти ръкохватката на магнума. Лицето на Пийви бе станало тебеширено и очите му изглеждаха огромни зад роговите очила.

— Ти си… — каза той, но не можа да продължи. — Ти си… ти си жената, дето открадна…

Мери извади магнума от чантата и Рейчъл ахна ужасена.

— … бебето — довърши Пийви, залитайки назад при гледката на насочения в него пистолет.

Мери отново преметна ремъка на чантата през рамо, притиснала плачещото бебе с една ръка, и се изправи. В бедрото я жегна такава страховита болка, че дъхът й спря и главата й се замая. По лицето й изби мазна пот, а петното на джинсите й нарасна.

— Отдръпнете се — каза им тя и те се подчиниха.

Входната врата се отвори.

Най-напред влезе каубоят — шапката и раменете му бяха посипани със сняг. След него влязоха, треперейки, две жени с дебели пуловери и зачервени от студ лица.

— … тия големи неща през февруари — говореше им нещо Джайлс. — Но на скиорите им харесва.

Лора чу бебешки плач. Познаваше този звук и като орлица веднага откри източника му. Широкоплещестата жена с бебето стоеше на двайсет и пет фута от нея.

Очите й се впиха в очите на Мери. Времето сякаш забави ход като в кошмар и тя чу гласа на Диди:

— О… боже… мой…

Мери Терър замръзна. Това бе някакво проклятие, някакво кошмарно LSD видение, разкъсващо рамките на нормалното. Ето там пред нея бяха двете жени, които тя най-много презираше на тая земя, и ако не бе изпепеляващата омраза, която изпитваше, щеше да се разсмее на тази извратена шега. Но време за смях и истерия нямаше. Тя насочи пистолета към Лора.

Индианката изпусна див писък и се нахвърли върху Мери, вкопчвайки се в ръката, държаща оръжието. Магнумът гръмна за част от секундата, след като Лора и Диди се хвърлиха на дъбовия под и сред гейзер от трески на вратата се появи дупка колкото юмрука на Сам Джайлс. Каубоят пропълзя зад рецепцията, а Мери и Рейчъл се сбиха за оръжието. Лора бръкна под пуловера за своя пистолет, но той се бе закачил някъде и тя не можа да го извади.

Спящите се събудиха.

— Има оръжие! — извика някой, сякаш звукът от изстрела на магнума можеше да се обърка с пукането на пуканка.

Мери държеше Дръмър с едната ръка, в другата стискаше оръжието — там се бе вкопчила Рейчъл и се мъчеше да разтвори пръстите й. Съпругът й се подаде иззад рецепцията с див поглед, без шапка, стиснал в двете си ръце сап. С левия си крак Мери ритна индианката с всичка сила в крака между коляното и глезена — тя пусна оръжието и залитна назад със стиснати от болка очи. Мери видя, че Лора се мъчи да извади оръжие от колана си, а Диди пропълзя и се прикри зад една голяма саксия с изсъхнали диви цветя. С периферното си зрение виждаше как Сам Джайлс замахва към нея, извъртял сапа като бейзболна бухалка — тя стреля в Лора, без да се цели, в същия момент каубоят пусна сапа и той полетя, въртейки се, към нея.

Куршумът опъна пуловера на Лора, минавайки като гореща целувка от дясната й страна, и се заби в стената. Един удар на сърцето по-късно сапът избумтя в лявото рамо на Мери, на три инча от черепа на Дръмър, и я събори на пода. Успя да задържи Дръмър, но изтърва оръжието. То се плъзна по пода и спря до Рейчъл Джайлс, стиснала раздробената си кост.

Каубоят прескочи рецепцията и Мери сграби сапа. Той успя да я ритне близо до мястото, където бе получила първия удар, и въздухът изсвистя между стиснатите й зъби. Болката я разтърси в обятията си, но тогава дойде и нейният ред. Стиснала сапа в ръка, тя замахна към едното коляно на мъжа — чу се звук като спукване на грейпфрут. Джайлс извика и се отдръпна с куцане, а Мери се надигна от пода с внезапен прилив на отчаяна сила. Тя отново замахна към него, умервайки този път ключицата му, и го просна върху плота на рецепцията.

Лора най-после измъкна автоматика. Видя яростта в очите на Мери — животно, дочуло шума от щракането на затварящата се клетка. Диди пълзеше по пода към падналия магнум. Лора видя как Мери гледа ту към едната, ту към другата, опитвайки се да реши коя от двете да нападне първа. После едрата жена се извърна, направи две широки крачки и стовари сапа върху радиотелефона, превръщайки го за миг в купчина боклук. Веднъж погрижила се за връзката със свинете, Мери се обърна със скърцащи зъби и изпотено лице и запокити сапа към Лора.

Лора закри главата си и се сви като топка. Сапът падна на пода и се плъзна покрай нея.

— Спри! — извика Диди, насочила пистолета в краката на Мери.

Мери побягна. Не към входната врата, а към вратата, през която Рейчъл бе излязла да донесе вода за кафето. Изръмжа от болка, влачейки болния си крак зад себе си, отвори с трясък една двукрила врата и се озова в дълъг коридор с врати от двете страни. Оттам излизаха хора, събудени от шума. Полубягайки, полукуцайки с плачещия в ръцете й Дръмър, тя бръкна в чантата и ръката й намери револвера. Гледката на оръжието разчисти коридора от човешко препятствие и Мери продължи да бяга със замъглени от болка очи.

В салона Диди помогна на Лора да се изправи, а другите се спуснаха да помагат на Сам и Рейчъл Джайлс.

— Извикайте патрулите, извикайте патрулите! — викаше Джайлс, притиснал ръка към счупената си ключица, но радиотелефонът бе извън строя.

— Оттук! — дръпна Диди Лора и тя я последва в коридора, по който бе минала Мери.

— От нея тече кръв! — каза Диди, сочейки алените капки по пода.

Тя и Лора бяха прекосили половината коридор — хората плахо надничаха иззад вратите, — когато и двете чуха плача на Дейвид. Звукът ги накара да спрат, запристъпвайки предпазливо напред. Изведнъж зад ъгъла се показа Мери — револверът в ръката й просветваше в светлината на дежурната лампа над главата й. Изстреля два куршума — първият се заби в стената до Лора, а вторият направи дупка в една врата, набивайки тресчици в лицето на Диди. Диди отвърна на изстрела — куршумът й разби стъклото на пожарната сигнализация, задействайки моментално алармата. После Мери изчезна и Диди видя зелен надпис, закачен на тавана: ИЗХОД.

— Не стреляй по нея! — извика Лора. — Ще удариш Дейвид!

— Ударих това, в което се целех! Ако не отвръщаме на изстрелите, тя ще ни причака и ще ни избие.

Диди се наведе, притисната до стената, очаквайки Мери отново да се подаде зад ъгъла. Но в коридора от другата страна нямаше никой. В дъното му имаше авариен изход с наполовина остъклена врата и през нея се виждаше лудешкият танц на снежинките, осветени от външните лампи. Подът до нея бе накапан с кръв.

Мери бе навън — в бурята.

Диди излезе първа и очаквайки куршум, се просна по корем в снега. Нищо, никакъв куршум. Лора излезе предпазливо в мразовития вятър, стиснала пистолета в ръка. Снегът ги състари за секунди — косите им побеляха като на бабички.

Диди присви очи.

— Там — каза тя, сочейки право напред.

В самия край на осветената площ Лора видя фигурата, куцаща забързано в сипещия се сняг право към чудовищата в Градината на динозаврите.

Потънала в морето от сняг, Мери с усилие си проправяше път сред праисторическите зверове. Ръкавиците и топлото, обточено с кожи палто бяха останали в хотела. Дръмър бе затворен добре в парката си, а нейният пуловер не можеше да я предпази от пронизващия вятър. Косата й бе побеляла, а лицето — сгърчено от студ. Раната на бедрото й се бе отворила и тя усещаше по крака си горещите струйки кръв, стичащи се във високите й обувки. Коричката на раната в ръката също се бе разпукала, превръзката бе подгизнала и от пръстите й капеше кръв. Студът обаче бе охладил треската и капчиците пот по лицето й бяха замръзнали — тя усещаше, че бог е някъде съвсем близо до нея, наблюдавайки я с гущеровите си очи. Не се страхуваше. Бе преживяла къде по-лоши рани — и физически, и духовни, щеше да преживее и тези. До ушите й достигна накъсаният от вятъра плач на Дръмър. Вдигна ципа над лицето му колкото можа, без да го одраска, и се концентрира в пазенето на равновесие, защото светът около нея сякаш бе почнал да се тресе. Стори й се, че динозаврите бяха почнали да реват с рева на обречените — Мери вдигна глава към черното небе и зарева заедно с тях.

Но трябваше да върви. Трябваше. Джак я чакаше. В края на пътя й. В слънчевата и топла Калифорния. Джак — с ослепително красиво лице и коса, по-златна от самото слънце.

Не бива да плаче. О, не! Ако го направи, сълзите ще замръзнат в очите и ледът направо ще залепи клепките й. Така че тя изхвърли болката от главата си и започна да мисли за разстоянието до черокито, изоставено на планинския път. Двеста ярда? Триста? Чудовищата се надвесваха над нея, ухилени. Те знаят тайните на живота и смъртта, помисли си тя. Те бяха луди — точно като нея.

Погледна назад и различи двете фигури, изрязани на фона на светлината от „Силвър Клауд Ин“ — напредваха към нея. Лора Клейхед и Бенедикт Беделия. Искат още малко да си поиграят. Искат един добър урок по оцеляване.

Мери се приведе зад извитата опашка на един динозавър, дванайсет фута висок, и застана така, че да е горе-долу на завет и да може да ги вижда, като идват. Щяха да бъдат при нея след около две минути. И двете се движеха бързо — краката им са здрави. Хайде, елате, помисли си. Елате при мама. Запъна ударника на револвера, подпирайки изпънатата си ръка на опашката, и внимателно се прицели. Проклетата й ръка обаче отново заподскача — нервите й вече не издържаха. Но фигурите бяха добри мишени на фона на светлината зад гърба им. Нека да дойдат по-близо, реши тя. Искаше да може да ги различи една от друга. Нека дойдат съвсем наблизо.

— Къде отива? — извика Лора на Диди, но Диди само поклати глава.

Студът ги пронизваше, вятърът свиреше между динозаврите и те се придвижиха още двайсетина ярда напред. Мери не се виждаше никаква, но следата й се открояваше ясно в снега. Диди наклони глава към Лора и извика:

— Колата й сигурно е долу на пътя. Тя отива там! — Сети се за кръвта в коридора и добави: — И освен това сигурно е лошо ранена! Може и да е припаднала някъде!

— Окей! Давай да тръгваме!

Диди я хвана за ръката:

— Още нещо! Може и да ни причака там някъде — кимна към Градината на динозаврите. — Внимавай добре в картинката!

Тя продължи по следата на Мери, газейки до колене в снега. Свирепият вятър виеше в лицата и навяваше шепи сняг в очите им. Вървяха между динозаври със заледени гигантски гърбове и висящи цял фут от устата им висулки като вампирски зъби. На Диди й дойде наум, че не знае колко патрона са останали в магнума. Два бяха изстреляни в хотела — пълнителят сигурно побираше четири или пет, а дали е бил пълен… Стрелбата по Мери означаваше игра на руска рулетка с живота на Дейвид — факт, от който Лора отдавна се страхуваше. Дори и в краката да я ударят, може да откачи и да го убие. Ако аз бях на мястото на Мери, разсъждаваше Диди, щях да намеря подходящо място и да устроя засада. Светлината от хотела е зад гърба ни и вятърът духа в лицата ни. Но друг избор, освен да се върви по следата, нямаше — и Лора, и тя виждаха добре тъмните петна кръв по снега.

Браздата, оставена от Мери, завиваше към един пиедестал с динозаври, изобразени в момент на битка — оголени зъби и цепещи въздуха нокти. Оттам пътят към хотела бе съвсем близо. Мери все още не се виждаше никъде — само следата, а и нея вятърът бързо засипваше. На Диди никак не й хареса гледката с динозаврите — Мери можеше да се скрие зад коя да е статуя. Тя спря и сграбчи Лора за рамото, принуждавайки я също да спре.

— Не искам да минавам оттук! — каза й. — Хайде да го заобиколим.

Лора кимна и тръгна да заобикаля чудовищата отдясно откъм пътя. Наведена срещу вятъра и трепереща неудържимо, Диди я последва на две крачки зад нея. По бузите я удряха парченца лед и тя изви глава наляво, за да ги избегне.

Точно в този момент видя надигащата се иззад опашката на един от гущерите фигура на около дванайсет фута от тях.

Лицето на едрата жена бе призрачнобяло, с набит в косата сняг. В очите й Диди виждаше отразената от „Силвър Клауд Ин“ светлина, видя и жълтата искра, проблеснала върху пуловера — усмихнатото лице. В сгъвката на лявата й ръка имаше някакъв вързоп, а дясната бе протегната напред и държеше револвер. Оръжието бе насочено към Лора, която още не бе видяла опасността.

Стомахът й за секунда се сви от ужас и Диди разбра как точно Мери си е спечелила това прозвище. Лицето на Мери не изразяваше нищо — нито триумф, нито гняв, просто увереност в това кой е господар на положението.

Викът на Диди щеше да потъне във вятъра. За друго нямаше време. Тя се хвърли към Лора, удряйки я силно с рамо, и в същата секунда чу гърма от оръжието на Мери: бум, бум.

Лора падна по корем в снега. Диди усети ухапване от куршум в гърлото и нещо я удари в гърдите, сякаш кон я ритна. Болката я задави, пръстът й се сви конвулсивно върху спусъка на магнума и куршумът отлетя към небето. После Лора изви тяло и на мястото, където бе миг преди това, се вдигна облаче сняг — Мери бе стреляла трети път. Лора видя изправената зад опашката жена — имаше на разположение част от секундата, за да вземе решение. Тя се прицели и дръпна спусъка.

Куршумът намери целта си — не Мери Терър, а далеч по-огромна мишена — крака на динозавъра. Разхвърчаха се парченца бетон и Мери се наведе зад опашката. Лора се изправи и се хвърли към покрития с бетонни плочки гръб на един стегозавър. После погледна към Диди. Тя бе легнала на едната си страна и около нея бързо се образуваше тъмно петно. Лора запълзя към приятелката си, но бе спряна от куршум, който се удари в бетонната плочка до главата й и рикошира с писък.

Застанала на колене, Мери зарови ръка в чантата, търсейки кутийката с патрони, взета от арсенала на мъртвия. Пръстите й бяха сковани и лепкави от полузамръзналата кръв. Успя да пъхне два патрона в барабана, а други два изпусна в снега. Но вече почваше да измръзва, силите й привършваха и разбра, че не може да остане на снега още дълго време. Бенедикт Беделия бе отстранена, а другата кучка имаше прикритие. Пътят до черокито щеше да е труден, но трябваше да се извърви. Друг изход нямаше.

Време бе да се маха оттук, преди краката й да са станали неизползваеми. Стреля още веднъж по Лора — куршумът отчупи още едно парче от кожата на стегозавъра — и отново си запроправя път към колата.

Лора надникна зад прикритието и видя куцащата през снега Мери.

— Стой! — извика тя. — Стой!

Вятърът заглуши вика й, тя пристъпи извън убежището си и се прицели в гърба на другата жена.

Представи си как куршумът минава през тялото на Мери и се забива в Дейвид. Вдигна оръжието нагоре и стреля във въздуха.

— Стой! — изкрещя тя с продрано гърло.

Мери не се обърна — продължи напред през наветите преспи с осакатена, но решителна крачка.

Лора тръгна след нея. Направи три крачки и спря с безпомощно отпуснати ръце. Погледна Диди, лежаща в тъмна локва. После пак към постепенно отдалечаващата се фигура на Мери. После върна погледа си пак към Диди — от кръвта се издигаше пара.

Обърна се и закрачи към Диди, спря и коленичи до нея.

Очите на Диди бяха отворени. От устата й се бе проточила тънка струйка кръв и по лицето й бе полепнал сняг. Още дишаше, но това бе ужасяващ звук. Лора пак погледна към Мери, куцащата напред фигура с нейния Дейвид вече излизаше от Градината на динозаврите и всеки момент щеше да стъпи на пътя.

Едната ръка на Диди се вдигна бавно — като крило на умираща птица — и се вкопчи в предницата на крадения пуловер на Лора.

Устата на Диди се раздвижи. Чу се тих стон, веднага отвят от вятъра. Лора видя потрепването на другата й ръка и пръстите, вкопчили се в джоба на джинсите й. В очите на Диди се четеше мъчително желание да й каже нещо. С отслабваща вече сила пръстите на Диди продължиха да стискат джоба.

Джоба! В джоба на Диди има нещо!

Лора внимателно пъхна ръка в него. Напипа ключовете от колата и някаква сгъната хартия и извади и двете неща. Разгъвайки хартията, тя различи спуканата камбана на „Либърти Мотър Лодж“, а далечната светлина от „Силвър Клауд Ин“ й помогна да разчете имената на тримата мъже над усмихнатото лице.

Диди я дръпна към себе си и тя се наведе.

— Помни — прошепна Диди. — Той е… и мой.

Ръката на Диди пусна пуловера й.

Лора стоеше, коленичила в снега край своята сестра. Накрая вдигна глава към пътя.

Мери Терър я нямаше.

Минаха може би две минути. Лора осъзна, че дишането на Диди вече не се чува. Очите й се пълнеха със сняг и Лора ги затвори. Не й беше трудно да го направи.

Някъде камбаните на свободата биеха.

Лора сложи хартийката в джоба и се изправи с пистолета и ключовете в ръка. По лицето й имаше две замръзнали вадички лед, но в сърцето й бе истински ад. С усилие закрачи нататък, отдалечавайки се от мъртвата жена, подир ходещата смърт, отнела детето й. Вятърът я заблъска отвсякъде, мъчейки се да я събори, хвърляше в лицето й сняг и я дърпаше за косите.

Тя закрачи по-бързо, разравяйки снега като безчувствен мотор. После събра всичката си сила и побягна. Снегът я стисна за глезените, тя се препъна и падна по очи. Разкъсваща болка мина през счупената й ръка и превръзката се оваля в снега. Лора пак се изправи със сълзи на очи. Нямаше кой да чуе плача й. Спътничката й сега се казваше агония.

Тя продължи да върви, разбутвайки снега, с треперещо тяло, с мокри джинси, пуловер и лице, с побеляла преждевременно коса и с нови бръчки покрай очите.

Продължи да върви, защото връщане назад нямаше.

Лора напусна Градината на динозаврите, където праисторическите създания стояха, замръзнали за вечни времена, и се заспуска по пътя към колата, която сега щеше да вози един самотен пътник.

[1] На английски прилагателното „ужасен“ звучи „теръбъл“, т.е. съвсем близка по звучене дума с прякора на Мери — Терър. — Б.пр. ↑

5. Борба с фуриите

В топлината на черокито мехурът на Мери не можа да удържи съдържанието си. Топлата влага попи в седалката под задника и. Всичко, за което си помисли в момента, бе още една песен от хранилището на паметта — „Макартър Парк“ — и всичката тази пищна зеленина, сливаща се бавно надолу. С приплъзващи наляво и надясно гуми тя пусна черокито надолу на заден. В ръцете й започнаха да се забиват хиляди иглички — чувствителността им се възвръщаше. Чувстваше лицето си, като че ли от него бяха обелени няколко пласта, а кръвта по джинсите й бе замръзнала в блестяща кора. Цялата й дясна ръка бе на алени ивици, а пръстите танцуваха спазматичния си танц. Дръмър още плачеше, но тя го остави да попее — бе жив и бе неин.

Задницата на черокито се блъсна в една от изоставените коли. Тя отново изправи колата и в следващия момент се чу пак скърцането на метал в метал — черокито бе залитнало, този път надясно, и в момента се търкаше странично в едно изоставено комби. После тя стигна дъното на наклона и обърна черокито към I-80, парното работеше на пълни обороти, но дълбоко в дробовете й се бе загнездил студ. Тя откри знака, сочещ към I-80, запад, и подкара към входа на магистралата, а снегът се вихреше в светлината на фаровете като подводна мътилка. Пътят пред нея бе преграден от още един голям мигащ знак: СПРИ! ПЪТЯТ ЗАТВОРЕН. Но този път без свинска кола — ровейки снега в десния банкет, черокито го заобиколи и пак пое по средата. Входната лента описваше широк и дълъг завой, който Мери взе, почти пълзейки. После тя вече бе на магистралата, на четвърт миля пред свинската кола при изхода за Макфадън. Бавно покачи скоростта до четиридесет мили в час и започна да изкачва наклона по магистралата. Снегът продължаваше обилния си валеж, а вятърът виеше като разярен звяр. Тя пресичаше Скалистите планини.

След по-малко от десет минути, след като Мери се включи в I-80, един ръждясал едноок кътлас бавно взе завоя на входната лента и пое подир нея.

Вледенените сълзи по лицето на Лора се топяха. Тя бе възбудена, сърцето й биеше напрегнато. С едната си ръка се бе вкопчила здраво във волана, а с лакътя на другата помагаше в управлението. Единствената работеща чистачка издаваше скърцащи звуци, разчиствайки снега, и Лора се страхуваше, че моторчето на чистачките може да изгори. В блестящата от лед магистрала кътласът продължаваше да се катери нагоре. Тя поддържаше скорост от трийсет — трийсет и пет мили в час и се молеше богу Мери да внимава да не излезе от пътя. Мери обаче бе лошо ранена, измръзнала, точно както и тя. Под превръзките осакатената ръка на Лора бе като подуто нажежено кълбо. Тялото й бе стигнало и минало прага на поносимата болка и сега тя продължаваше напред, тласкана само от воля, като на магия. Продължаваше, защото сълзите нямаше да й върнат Дейвид, нямаше да й го върнат и ако се свиеше в някой ъгъл и вдигнеше ръце. Твърде далеч бе стигнала, за да се откаже. Бе оставила приятелка там, в снега. Мери Терър имаше да плаща още един грях.

Вятърът стръвно блъскаше кътласа и колата стенеше като с човешки глас. Лора се взираше право напред в бурята, без да мига. Гледаше да забележи навреме червени светлини, но освен тъмнина и сняг, друго нищо не се виждаше. Магистралата правеше десен завой и продължаваше да се изкачва. Гумите се хлъзнаха на едно заледено място и сърцето на Лора подскочи, но в следващия момент пак стъпиха на чиста настилка. Моторчето на чистачките бе започнало да свири по-силно, а това плашеше Лора повече от леда. Ако чистачките се повредяха, щеше да си остане тук, докато бурята не спре. Пътят почна да се спуска, идваше ляв завой и Лора трябваше да натисне спирачките. Гумите пак се подхлъзнаха и кътласът занесе чак до заледената ограда на разделителната ивица, преди Лора да успее да си върне контрола върху колата. По предното стъкло плуваха огромни парчета втвърден сняг. Пътят отново запълзя нагоре. Силен порив на вятъра се стовари като юмрук в лявата страна на кътласа и воланът в ръцете й потрепери.

Тя трябваше да продължи, дори да се наложи да се влачи с десет мили в час. Трябваше да продължи, докато моторчето на чистачките изгори и снегът я обхване отвсякъде. Единственото нещо в живота й, за което си струваше да живее в момента, бе това да гушне сина си в прегръдките и ако за това трябва да води борба с фуриите на всяка миля, тя ще го направи.

Пред нея Мери бе намалила скоростта. Пътят в тази част на I-80 бе равен и тук-там по него имаше преспи, високи по четири-пет фута. Вятърът блъскаше черокито от всички страни, виейки като вълк. Мери бавно си пробиваше път между преспите, занасяйки ту наляво, ту надясно. Изведнъж черокито й се изплъзна от контрол, поднесе задницата силно, тя яростно завъртя волана, но повече нищо не можеше да се направи. Колата се завъртя бавно около себе си и се бухна в една пряспа. Опита се да прекара черокито през нея, форсирайки двигателя. Мина още трийсетина ярда и преспите, някои от тях осем-десет фута високи, я обхванаха отвсякъде. Въпреки това тя се опита да продължи, търсейки пътека между тях, но трябваше да спре пак, защото преспите стигаха до капака на черокито и то не можеше да си пробие път.

Погледна в огледалото назад. Пълна и всеобхватна тъмнина. Къде бе кучката? Да не е останала в „Силвър Клауд Ин“? Или е на магистралата? Кучката си я биваше, но не бе достатъчно откачена, за да преминава през Скалистите планини в снежна виелица. Не, този вид лудости бяха приоритет на Мери.

Засега никъде нямаше да ходи. Резервоарът бе почти пълен. Парното работеше чудесно. След два часа щеше да се съмне. На светло вече може би щеше да намери начин да се измъкне.

Мери дръпна ръчната спирачка, после изключи фаровете и чистачките. Предното стъкло за секунда се покри със сняг. Остави двигателя да работи и взе Дръмър. Бе спрял да плаче. Вместо това издаваше тънки мяукащи звуци — гладен беше. Тя се пресегна и взе чантата с бебешката храна. До ноздрите й стигна тежката миризма на урина — Дръмър бе последвал примера й и се бе подмокрил. Ама че място за сменяне на памперс, помисли си тя, но нямаше как — сега бе майка и трябваше да върши точно такива неща. Хвърли пак поглед в огледалото. Отново нищо. Кучката е останала в „Силвър Клауд“ с Бенедикт Беделия. Изстрелите щяха да поразят Лора Клейхед, ако Диди не се бе намесила. И двата бяха добри изстрела. Не знаеше къде точно е засегнала Диди, но не мислеше, че вече ще може да преследва, когото и да било, поне за известно време.

Две мили зад черокито Лора чу някакъв стържещ звук, който продължи около десет секунди. После чистачката спря и стъклото моментално се покри със сняг.

— По дяволите! — изруга Лора и лекичко натисна спирачката. Колата тръгна наляво, после надясно, извъртя се напреко I-80, после обратно. Нервите на Лора направо крещяха, но всичко, което можеше да направи, бе да се стегне за предстоящия удар. Накрая кътласът се изправи, започна да се подчинява на спирачката и колебливо спря.

Пътуването й свърши до спирането на снега. Повече нищо не можеше да се направи, освен да изгаси фаровете и да дръпне ръчната спирачка. Парното дрънчеше, но продължаваше да духа топъл въздух. Бензинът в резервоара бе малко повече от половината. Можеше да преживее няколко часа.

Седнала неподвижно в тъмнината, Лора пое дълбоко няколко пъти въздух, опитвайки се да се успокои. Мери можеше и да се е измъкнала напред, но Лора знаеше крайната й цел. В тая буря Мери не би могла да кара бързо и да се отдалечи много. Даже може и да отбие и да се опита да поспи. Най-важното бе да стигне до Фрийстоун преди Мери и да намери Джак Гардинър, ако наистина той е в списъка на Диди.

Вятърът свиреше като разстроена цигулка около кътласа. Лора облегна глава назад и затвори очи. Пред нея веднага изплува образът на Диди, но не на тази Диди, която остана в снега, а на онази, наместваща грижовно натрошената й ръка. Видя Диди в грънчарската работилница, показваща работите си, създадени от измъченото й съзнание. После видя лицето на Диди такова, каквото вероятно е било, когато е била много по-млада, усмихващо се от черно-бялата снимка на класния албум — тийнейджърско лице от шейсетте. Диди се усмихваше, косата й бе напръскана с лак и леко завита нагоре в краищата, лицето й, обсипано с лунички, пращеше от здраве, а бузите — леко пълнички, като на фермерска щерка. Очите й бяха ясни и се взираха в бъдещето от място, където убийствата и ужасът бяха непознати понятия.

Картината започна да избледнява.

Лора я остави да се стопи и заспа в прегръдките на бурята.

Приключила с майчинските си задължения, Мери сложи Дръмър на дясната седалка и отново вдигна ципа на парката. После постоя няколко минути, прехвърляйки в ума си разстоянието, което й предстоеше — двеста мили през Юта, после над триста мили през Невада, минава през Рино и влиза в Калифорния, спуска се до Сакраменто, а после през Напа Вали към Оукланд и. Сан Франциско. Трябва да купи още нещо против болка, а също и нещо против сън, памперси и детска храна. Все още имаше много пари от пръстена на майка си, плюс четиридесет и седем долара и нещо, които бе взела от къщата на Роки Роуд. Ще трябва да си смени джинсите, преди да влезе в магазин, а да вкара подутото си бедро в нови дънки щеше да бъде трудна работа. Някъде в багажа имаше още един чифт ръкавици, така че имаше с какво да прикрие кървавата си ръка. Колко ли време щеше да мине, преди свинете да я надушат? Не много, предположи тя. Щом прехвърли планините и ще трябва да си покрие задника, да се свие в някое тихо място и да почака там, докато жегата отмине.

Сега обаче не можеше да мисли. Треската отново се бе върнала, цялото й тяло туптеше и тя усети, че бързо се унася. Намери в тъмнината лицето на бебето, целуна го, после свали облегалката и се отпусна назад. Затвори очи и се вслуша във вятъра. Във воя му ясно се долавяше гласът на бог — пееше й „Обичам я лудо“.

Мери изслуша само първия куплет, после заспа.

6. Почитателят на Харли[1]

Чук, чук.

— Госпожо?

Чук, чук.

Лора се събуди с усилие, сякаш плуваше в лепило. Отвори очи и видя наведения над прозореца мъж в парка, с качулка на главата.

— Добре ли сте? — попита я той пак със зачервено от студа лице с издадена челюст.

Лора кимна. Движението събуди мускулите на врата и раменете й и тя едва не извика от болка.

— Имам малко кафе. — Човекът отвън държеше термос и го повдигаше подканващо.

Лора свали стъклото. Изведнъж разбра, че вятърът е утихнал. Все още прехвърчаха снежинки тук-там. От сивото небе се процеждаше мътна светлина и придаваше мрачен вид на заснежените планински склонове, между които лъкатушеше I-80.

Мъжът сипа малко кафе в чашата на термоса, даде й го и тя го изпи с благодарност. В някакъв друг далечен живот тя би поискала „Джъмейкън Блу Маунтин“ — сега всякаква гореща настойка й се струваше вкусна, щом можеше да я ободри.

— Какво правите тук? — попита мъжът. — Пътят е още затворен.

— Предполагам, че съм объркала пътя. — Гласът й прозвуча като жабешко крякане.

— Пак добре, че не ви се е наложило свети Петър да ви упътва. Оттук до Рок Спрингс беше абсолютна каша. Преспите са по-високи от мен и са като къщи.

Каза беше каша. До нея долетя шум от мотори.

— Чистачките ми се повредиха — каза тя. — Може ли да ми почистите предното стъкло?

— Мисля, че мога.

Той започна да изгребва снега с облечената си в ръкавица ръка. Белият пух бе почти пет инча дебел, а последният инч бе замръзнал здраво за стъклото. Мъжът зарови ръка дълбоко, свил пръстите като куки, дръпна нагоре, от стъклото с пукот се отлепи цяла плоча и се плъзна встрани. Предното стъкло откъм нейната страна вече бе чисто и през него Лора видя работещия на около четиридесет ярда снегорин, изпускащ синкав дим от ауспуха. В другото платно, за насрещното движение, разриваше снега още един снегорин, а трети стоеше без шофьор на около двайсет фута от кътласа. Лора осъзна, че явно е спяла като мъртва, щом не е могла да чуе това нещо толкова отблизо. Зад снегорините вървяха два огромни камиона и качените по тях хора хвърляха с лопати пепел по заледените участъци. Гледката бавно придоби смисъл в полузаспалия й още мозък.

— От Рок Спрингс ли идвате?

— Хората ми се присъединиха откъм Тейбъл Рок, но оттук нататък преспите са разчистени. Ама страшна каша беше, казвам ви.

Снегорините са дошли от запад. Пътят към Калифорния бе отворен.

— Благодаря ви.

Тя му върна чашката. Кътласът все още работеше на празни обороти и стрелката на бензиномера бе паднала почти до Е[2]. От силата на светлината отсъди, че е спала минимум четири часа. Отпусна ръчната спирачка.

— Хей, съветвам ви да намерите удобно място и да спрете. Все още е много опасно да се кара. Да сте чували някога за вериги?

— Ще се оправя. Къде е най-близката бензиностанция?

— Ролинс. На десет мили и нещо. Кълна се, вие сте втората по късмет жена на тоя свят!

— Втората?

— Аха. Добре поне, че нямате бебе да мръзне заедно с вас.

Лора го гледаше втренчено.

— На две мили оттук в преспите беше една жена с бебето си — каза той, вземайки мълчанието й за любопитство. — Здраво се бе набутала в снега. И тя нямаше вериги.

— С фургон ли беше?

— Моля?

— Един зелен фургон? С него ли беше?

— Ами, не. Един от ония джипове… как им беше името? Команчи ли, Джеронимо ли[3]… нещо от този род.

— Какъв цвят?

— Тъмносин, доколкото си спомням. — Той се намръщи. — Защо питате?

— Познавам я — каза Лора. — И нея ли почерпихте с кафе?

— Аха. Изпи го като кон.

Лора се усмихна мрачно. Бяха пили от една и съща чаша.

— Преди колко време?

— Преди трийсет-четирийсет минути, мисля. Приятелка ли ви е?

— Не.

— Е, и тя попита къде е най-близката бензиностанция. Ролинс, казах й аз. Казвам ви, да караш в тая виелица без вериги, с малко бебе на борда… Това си е чиста лудост.

Лора потегли.

— Благодаря ви още веднъж. И бъдете внимателен.

— Това ми е второто име! — отвърна той и отстъпи назад. Тя увеличи внимателно скоростта. Гумите стъпиха върху пепелта. С вериги или не, тя бе длъжна да успее да стигне до Ролинс. На няколко места колата поднесе, пътят ту се качваше, ту се спускаше през планините, но тя спокойно и леко боравеше с волана, поглеждайки от време на време потрепващата стрелка на бензиномера. Някъде по пътя Мери Терър бе изхвърлила фургона — това поне бе ясно. Откъде обаче бе взела новата кола — Лора не знаеше, но предположи, че ръцете й са още по-изцапани с кръв.

Тези ръце държаха съдбата на Дейвид.

Тя спря на бензиностанцията в Ролинс, напълни резервоара и остърга останалия сняг от предното стъкло. Облекчи се в тоалетната, глътна още едно хапче „Блек Кет“, равно на четири чаши силно чисто кафе, и купи някакви боклуци за ядене, които със сигурност щяха да накарат нивото на кръвната й захар да скочи до небето. В малкото магазинче на бензиностанцията се продаваха и бинтове и тя взе няколко да смени превръзката на ръката си. Още една бутилка екседрин, шест кутии кока-кола и Лора бе готова за тръгване. Попита тийнейджърката зад щанда виждала ли е една жена с бебе, пътуваща с тъмносин джип.

— Да, мадам, видях я — отвърна момичето.

Ще бъде хубавица, ако успее да премахне това акне по лицето си, помисли Лора.

— Преди около половин час беше тук. Много сладко бебче! Опищя магазина и тя му купи памперс и нов биберон.

— А не беше ли ранена? — попита Лора.

Момичето я изгледа неразбиращо.

— Кръв — каза Лора. — Не видяхте ли кръв по нея?

— Не, мадам — каза момичето предпазливо.

Лора не можеше да знае, че снегорините бяха разбудили Мери рано сутринта, тя бе събула изпоцапаните с кръв джинси, бе спряла кървенето с последния памперс и с усилие бе намъкнала нов чифт джинси от куфара си.

Лора плати и продължи. По нейна преценка тя бе на трийсет-четирийсет минути зад Мери Терър. Снегорините и камионите с пепел бяха нападнали I-80 като малка армия. С малки изключения, снегът бе спрял и всичко, освен почистването, бе свършило. След като прехвърли превала на Континенталния вододел на запад от Крестън, по магистралата почнаха да се появяват повече коли. Небето все още бе сиво и мрачно, панорамата наоколо — начупена линия на побелели планински върхове, но пътят бе вече започнал дългия си и плавен наклон към Юга. Минавайки през Рок Спрингс, тя видя пътната полиция да разбутва камионите от претъпкания паркинг и да ги насочва към I-80. Междущатската магистрала бе официално отворена, обвитите в облаци Скалисти планини бяха вече зад нея и тя постепенно увеличи скоростта на петдесет и пет, после на шейсет и накрая закова на шейсет и пет мили в час.

Пресече границата с Юта и веднага след това видя знак, сочещ, че Солт Лейк Сити отстои на петдесет и осем мили оттук. Оглеждаше се за тъмносин джип и забеляза един, подхождащ на описанието, но като стигна до него видя, че номерата му са от Юга, а зад волана седи побелял възрастен мъж. Магистралата я отведе в Солт Лейк Сити, където спря да зареди, после зави покрай сивите брегове на Голямото солено езеро и накрая се устреми право към пясъчната пустош на пустинята. Докато хапне за обяд два сникърса с една кока-кола, облаците се поразредиха и слънцето се показа. По небето се появиха сини петна, а по пътя се извиха малки прашни вихрушки.

Около два часа тя мина през Уендовър, Юга, и един голям зелен знак с нарисувана на него рулетка й пожела добре дошла в Невада. Пред нея от двете страни на I-80 до хоризонта се простираше пустинна земя, остри назъбени върхове и обрулени ниски храсти. По труповете на убитите от автомобилите животни се трупаха огромни като бомбардировачи „Стелт“ лешояди. Лора минаваше покрай рекламни табла, канещи я да посети магазините „гигантска бълха“, птицеферми, авто музея на Хара в Рино, родео в Уинимука. Няколко пъти поглеждаше надясно, очаквайки да види Диди, седнала на дясната седалка. Ако наистина е там, то тя беше тих призрак. Гумите равномерно бръмчаха, двигателят от време на време прекъсваше, стелейки зад себе си синия дим на изгоряло масло. Лора не забравяше да се оглежда за джипа на Мери — видя доста такива, но нито един с посочения цвят. На дългата права магистрала колите я задминаваха, карайки с осемдесет-деветдесет мили в час. Тя се залепи зад един огромен камион с ремарке, който цепеше въздуха пред нея със седемдесет и пет[4]. Невада се превърна във феерия от прелитащи назад надписи на пустинни градчета — Оазис… Уелс… Метрополис… Deeth — тук върху второто е някой бе пръснал със спрей а, променяйки думата в Death[5].

Бе напълно самичка в тази враждебна страна.

В края на този път беше Фрийстоун, на петдесет мили северно от Сан Франциско. Какво ще прави, като намери Джак Гардинър? Какво ще прави, ако нито един от тримата не е Джак Гардинър? Как го е променило времето? Дали ще се отдръпне с погнуса от Мери, или ще я приеме в обятията си? Сигурно е прочел за нея във вестниците или е видял новините по телевизията. Какво ще стане, ако — от тази мисъл започна да й се повдига — той вътрешно е все още убиец и двамата с Мери избягат? Ако… ако… ако… Това бяха все въпроси без отговор. Всичко, което тя със сигурност знаеше, бе, че този път води към Фрийстоун и че Мери се намира на него.

Кътласът потрепери.

Замириса на изгоряло. Погледна таблото и видя, че стрелката на термометъра още малко и ще изхвърчи от уреда. О, господи, помисли си и паниката я стисна за гърлото.

— Не ме оставяй! — извика Лора, търсейки изход от магистралата. Такъв не се виждаше, а Deeth беше две мили назад. Двигателят на кътласа дрънчеше като бетонобъркачка. — Не ме оставяй! — повтори тя, натискайки нервно педала на газта.

После изведнъж капакът на двигателя подскочи нагоре, чу се писък като от локомотивна свирка и от двигателя блъвна облак пара. Радиаторът отиде, помисли си Лора. Колата, както и собственото й тяло, премина прага на поносимата болка. Разликата бе, че тя се оказа по-силна.

— Давай! Давай! — изкрещя Лора през сълзи на отчаяние.

Кътласът се предаваше, скоростта му падна, облачета пара прелитаха от време на време покрай предното стъкло. Камионът пред нея продължи — по света благородни рицари вече нямаше.

— О, господи! — викна Лора. — Вдън земя да се продъниш дано! По дяволите!

Но ругатните нищо нямаше да помогнат. Тя отби повредената кола от магистралата и спря до един оглозган от лешоядите заешки скелет.

Седеше, без да помръдне, и слушаше как радиаторът клокочи и пъшка. С всяка изминала секунда Мери се отдалечаваше от нея. Тя сви пръстите си в юмрук, удари ядно волана и слезе да оцени щетите. Който казва, че пустинята е гореща, никога не я е виждал през февруари, когато вятърът те пронизва до костите.

Радиаторът бе пълна скръб — от гърловината му бълваше ръждива вода, двигателят пукаше и цъкаше като бомба с часовников механизъм. Лора хвърли поглед наляво и надясно — и в двете посоки абсолютна пустота. Покрай, нея профуча кола, а няколко секунди по-късно и втора. Трябваше й помощ, и то бързо. Зададе се трета кола и Лора вдигна ръка да я спре. Колата мина и я остави в облак прах. После магистралата остана празна — само тя, повреденият кътлас и оглозганият заешки скелет със стърчащи към небето ребра.

Deeth бе твърде далеч, за да ходи пеша дотам. А къде бе следващият изход и дали има някакъв сервиз — представа нямаше. Мери си пътуваше към Фрийстоун, а Лора щеше да си виси тук в очакване на добрия самарянин. Излезе по средата на пътя и се обърна на изток.

Мина може би минута. После в далечината на слънцето проблесна стъкло. Колата — стори й се, че е някакво комби — се движеше доста бързо. Тя вдигна ръка и докосна ръкохватката на пистолета под двата пуловера. Ако след пет секунди колата не почне да намалява, щеше да извади пистолета и да си поиграе на „Мръсният Хари“.

— Спри! — прошепна тя в брулещия вятър. — Спри, по дяволите!

Комбито започна да намалява. На волана седеше мъж, а до него на дясната седалка — жена. Не изглеждаха много ентусиазирани да помогнат, още повече че от задната седалка се подаде детско лице. Мъжът караше така, сякаш още не бе решил дали да помогне или не, а жената го ръчкаше в ребрата. Сигурно не им вдъхвам много доверие, помисли си Лора. И с право, мина й през ума.

Мъжът се реши. Сви вдясно, спря комбито зад кътласа и свали стъклото.

Те се казваха Джо и Кати Шефилд от Орем, Юта, и отиваха в Сакраменто с шестгодишния си син Гари — на гости на нейните родители. Всичко това Лора научи по пътя до следващия изход, който се оказа градче, наречено Холек, и бе на четири мили от аварията. Тя им каза, че се казва Беделия Морс и че е тръгнала към Сан Франциско — на гости у стар приятел. Правдоподобно прозвуча. Гари я попита защо цялата й ръка е превързана и защо едната страна на лицето й е посиняла. Тя му отговори, че вкъщи е паднала и се ударила лошо. След минутка-две Гари с цялата си детска невинност я попита дали някога се е къпала, Кати му изшътка и се засмя нервно, но Лора каза, че всичко е наред и че отдавна пътува.

Джо излезе на изхода за Холек. Не бе кой знае какъв град — няколко тухлени сгради, пообрулени от ветровете къщи, един приспособен в ресторант вагон и поща с грапава мазилка, на чийто покрив се ветрееше американското знаме. Но на една от тухлените сгради имаше грубо боядисана табелка на фирма, която съобщаваше, че това е сервизът на Марко, пред нея се виждаха редица бензинови колонки и две коли, изглеждащи така, сякаш плъхове са ги гризали. Зад сервиза имаше гробище на стари автомобили и купчина износени гуми. Обаче имаше и един яркооранжев влекач и Джо Шефилд спря комбито до него.

От единия от двата канала излезе някакъв мъж. Беше нисък и як като биче, облечен в омазнени работни дрехи и тениска, а мускулестите му ръце бяха покрити с татуировки от китките до раменете. Дланите му бяха черни от мръсотия. Главата му бе гладка и плешива, а на очите си бе сложил жълти защитни очила.

— Е! — каза бодро Джо. — Ето го и майстора!

За миг Лора си представи какво би могла да стори. Би могла да извади пистолета, да заповяда на Шефилдови да излязат от комбито и да ги остави тук, а тя да побърза да настигне Мери. Марковият сервиз бе една воняща дупка и ремонтът на колата тук щеше да бъде сериозно изпитание за нервите й. Трябва да извади пистолета и да вземе комбито — и трябва да го направи веднага.

Но моментът отмина. Бяха добри хора. Нямаше нужда да ги травмира с насочената в лицата им цев, въпреки че никога не би си и помислила да използва оръжието за друго, освен за блъф. Да-а, трудна работа, помисли си.

— Благодаря ви, че ме докарахте — каза тя и слезе.

Комбито потегли. Гари й помаха от задното стъкло. После Лора се обърна, за да се озове лице в лице с плешивата и омазана маймуна, която бе с около три инча по-ниска от нея и вдигнала поглед през жълтите си очила нагоре като жаба, я гледаше очаквателно.

— Коли поправяте ли? — попита го Лора глупаво.

— Ами! — изсмя се той. — Ям ги!

— Колата ми се счупи на две мили от Deeth. Можете ли да я довлечете дотук?

— Ами защо тогава не сте отишли до Deeth?

— Защото съм тръгнала на запад. После дойдох тук. Можете ли да я довлечете? — Видя, че татуировките по ръцете му представляваха преплетени фигури на голи жени.

— Точно сега съм зает. И на двата канала имам коли, а вън ме чакат още две.

— Добре. И кога ще се освободите?

— След час, повече или по-малко.

Лора поклати глава.

— Не. Не мога да чакам толкова.

— Съжалявам, но положението е такова. Виждате, сам съм. Както и фирмата гласи, аз съм Марко.

— Искам веднага да отидете и да вземете колата ми.

Той се намръщи и широкото му чело се набразди от дълбоки бръчки.

— Да нямаш восък в ушите, бейби? Казах…

Лора бе извадила пистолета. Опря го в плешивия му череп.

— Какво каза?

Марко преглътна и адамовата му ябълка подскочи.

— Аз казах… когато кажеш, бейби.

— Не ми викай бейби.

— Окей! — каза мъжът. — Както кажеш, шефе.

Колкото до банята, Марко имаше още много да се учи. Лора знаеше, че не мирише на рози, но Марко излъчваше такава миризма на добре отлежала пот и мръсно бельо, че човек с копнеж се сещаше за благоуханието на сирене Лимбургер[6]. Застанал пред кътласа, Марко надникна в радиатора и подсвирна.

— Хей, шефе! Да си чувала някога, че тук се слага охладителна течност? Тук има толкова ръжда, че може и боен кораб да потопи!

— Можеш ли да го поправиш?

— Можеш спокойно да го застреляш и да го избавиш от мъките. — Той погледна към пистолета, който Лора държеше, отпуснат отстрани. — Защо не го махнеш това нещо, Ани Оукли? Да не би да имам мишена на задника?

— Трябва да продължа. Можеш ли да го направиш или не?

Влекачът бе започнал да й харесва, но не се виждаше как ще го кара това проклето нещо само с една ръка и лакът.

— Честно ли ще си говорим или ще се будалкаме? — попита я той. — Защото ако е за будалкане, веднага ти казвам — дадено, нямаш проблем. А честно — трябва ти нов радиатор. Водните съединения са задръстени от ръжда, ремъците са готови да се скъсат. Маслопроводите сякаш плъхове са ги гризали. Е, с мен ли си?

— Да.

— Много работа има тук — продължи той и се почеса по голото теме с мръсни пръсти. — Трябва да намеря радиатор, който да става на тая бричка. Вероятно ще се наложи да отида до магазина за резервни части в Елко и да взема един. Говорим за две големи банкноти, а и тогава даже не съм сигурен дали ще мога въобще да започна преди края на работното време.

— Мога да похарча четиристотин долара — каза Лора.

В джоба си имаше петстотин трийсет и четири долара — остатъка от парите за диаманта.

— Тук някъде не мога ли да намеря някоя употребявана кола?

— Да, мога да ти намеря нещо. — Той наведе глава към нея, сложил ръце на изпъкналите си бедра. — Двигател ще има, ама може да няма седалки. За четири банкноти не можеш да купиш кой знае какво, освен…

Той се ухили, показвайки сребърен зъб, и продължи:

— Имаш ли да предложиш нещо в замяна?

Тя се престори, че не го е чула, защото ако си търсеше белята, той бе съвсем близо до нея. Трябваха й ръцете му, а не съмнителното му оборудване.

— А какво ще кажеш за твоята кола?

— Съжалявам, шефе. Аз съм почитател на Харли.

— Ще ти платя четиристотин и петдесет долара, ако поправиш колата ми — каза тя. — Само че ще работиш, докато привършиш всичко по нея.

Бръчките пак набраздиха дълбоко челото му.

— Какво е това бързане? Да не си убила някого?

— Не. Бързам да стигна там, закъдето съм тръгнала.

Той ритна предната дясна гума с ботуш, който сякаш е бил търкан с телена четка.

— Дай да видя парите — каза й.

Лора върна пистолета под колана, бръкна в джоба и му показа парите.

— За три часа ще се оправиш ли?

Марко се спря и се замисли. Погледна към слънцето в изпъстреното с облаци небе, после пак към радиатора и пое дълбоко въздух, присвил долната си устна.

— Монтиране на радиатор, позакърпване тук-там. Имам едно дебилче, което понякога ми помага, ако не чете Батман. Трябва да затворя бензиновите колонки и сервиза само заради тази работа. До Елко и обратно са двайсет мили. Минимум четири часа.

Наближаваше три часът. Това означава, че ще тръгне оттук някъде около седем. До Сан Франциско имаше още над петстотин мили, а оттам до Фрийстоун още петдесет, както сочеха картите. Ако кара цяла нощ, ще бъде във Фрийстоун преди разсъмване. А Мери кога ще стигне? Ако не спира никъде — някъде след полунощ. Лора почувства, че очите й се пълнят със сълзи. Бог й бе обърнал гръб. Мери ще стигне във Фрийстоун най-малко четири часа преди нея.

— Това е най-доброто, което мога да направя, шефе — каза Марко. — Честно.

Лора пое дълбоко дъх. Само си губеха времето в приказки.

— Действай! — каза тя.

[1] Разговорно название на известна марка мотоциклети „Харли Дейвидсън“. — Б.пр. ↑

[2] Първата буква от думата empty — празен. — Б.пр. ↑

[3] Чероки е индианско племе. В желанието да си спомни, човекът назовава друго индианско племе — команчи, и името на известен индиански вожд. — Б.пр. ↑

[4] 120 км/ч. — Б.пр. ↑

[5] Смърт. — Б.пр. ↑

[6] Френски тип мухлясало сирене с остра миризма. — Б.пр. ↑

7. Малки черни змийчета

— Колко нощи? — попита администраторът, закрепил очила на върха на носа си.

— Само една — каза тя.

Той й даде листче, в което да попълни името и адреса си. Тя написа: Госпожа Джак Морисън, Линдън авеню 1972, Ричмънд, Вирджиния. В горния край на листчето пишеше: „Лукс Мор Мотел“, Санта Роза, Калифорния.

— Ах, каква сладурана! — Администраторът се пресегна през рецепцията и погъделичка Дръмър под брадичката.

На Дръмър обаче това не му хареса — бе уморен и гладен и непрекъснато мърдаше в ръцете на Мери.

— Това е синът ми — каза Мери и се отдръпна.

Администраторът й отправи хладна усмивка и подаде ключа от стаята й.

— Трябва да ме събудите — реши тя. — В пет часа.

— В пет часа. Събуждане за стая двайсет и шест. Записах, госпожо… — погледна листчето — … госпожо Морисън.

Той свали очилата от носа си и добави:

— Ъ-ъ, плаща се предварително, моля.

Мери му плати трийсетте долара. Излезе от офиса, накуцвайки, и се гмурна в хладния и влажен въздух на Северна Калифорния. Минаваше два и половина сутринта. Около уличните лампи на I-101 се кълбеше тънка мъгла. Магистралата минаваше през Санта Роза и продължаваше на север към гористите склонове. На една пета от милята от „Лукс Мор“ минаваше магистрала 116 и се насочваше към потъналите в зеленина хълмове около Тихия океан, а на единадесет мили надолу по нея бе град Фрийстоун.

Тя се качи в черокито, прекоси паркинга към стая 26 и паркира на съответното място. Бе твърде уморена, за да я интересува дали администраторът няма да забележи, че жена, която твърди, че е от Вирджиния, кара кола с номера от Айова. Преметнала чантата с револвера през рамо, Мери отключи вратата на стая 26, внесе Дръмър вътре, затвори вратата и я заключи.

Трепереше.

Сложи Дръмър да легне на единичното легло. Пердетата бяха декорирани с избелели сини рози, а сивият килим бе загрозен от петна. На телевизора бе залепена лепенка, предупреждаваща, че каналът със затворен кръг и рентгеново облъчване може да се гледа само от възрастни. В тоалетната имаше душ, а в чинията плуваха два фаса. Тя не се погледна в огледалото. Тази работа щеше да свърши по-късно. Седна на леглото и пружините изскърцаха. Таванът бе осеян от земетръсни пукнатини. Ето ти тебе Калифорния, мина й през ума. Трийсет долара за десетдоларова стая.

О, боже, как я боли тялото! Мозъкът й бе уморен — копнееше да потъне в тъмната бездна на съня. Но преди това имаше още много работа.

Легна по гръб до Дръмър и се загледа в пукнатините на тавана. Имаше май някаква закономерност в тях, ако се вгледаш по-внимателно — приличаха й на китайско птиче перо за писане. Не трябваше да се бави цял час в Бъркли. Глупаво бе да се мотае по улиците. Възнамеряваше само да мине през там, без да спира, но в Бъркли имаше нещо така мамещо, така привличащо, че не можа да устои на изкушението да види старите места. Кафенето „Голдън Сън“, където за първи път срещна Джак, магазинът „Трък Он Даун“, където тя и другите стормфронтери си купиха цигарета и лули за марихуана, книжарницата на Коди, където политическите дискусии за Шибаната система бяха накарали Лорд Джак да изпадне в ярост, загрижен за потъпканите маси, пицарията „Мед Италиън“, където СинСин Омара работеше като нощен управител и пускаше на братята и сестрите си безплатна пица — всички те си бяха там, може би остарели и пребоядисвани, но си бяха там като видение от един свят, претоварен от спомени.

Един млад свят, помисли си Мери. Един свят, пълен с храбри мечтатели. Къде бяха те сега?

Трябва веднага да стане. Трябва да вземе горещ душ, да си измие косата и да изстиска жълтеникавата слуз от сълзящата рана на бедрото си. Трябва да се подготви за Джак.

Но бе толкова уморена! Всичко, което искаше, бе да се тръшне и да заспи. Нямаше никак да е хубаво да се покаже пред Джак такава — мръсна от пътя, с неизмити зъби и вонящи мишници. Ето защо се бе отбила в 7–11, точно преди моста Оукланд Бей — в черокито имаше една торба и тя трябваше да иде и да я вземе оттам.

Дръмър почна да плаче по-силно. Гладен е, позна плача му Мери. Надигна се с усилие, приготви му храната и пъхна бутилката с биберона в устата му. Той я засмука, загледан в нея с очи, сини като на Джак. Карма, помисли си тя. Още щом Джак погледне Дръмър, и ще види себе си.

— Страх те е!

Бог стоеше в ъгъла, застанал до лампиона с разкривения абажур.

— Замръзнало ти е лайното от страх, Мери, моето момиче. Нали?

— Не — отвърна тя и бог се ухили на лъжата й.

Два удара на сърцето и него вече го нямаше.

— Не ме е страх! — каза Мери с дрезгав глас.

Съсредоточи се в храненето на бебето си. Стомахът й бе стегнато кълбо нерви. Дясната й ръка трепереше около бутилката на детето.

Мисълта пак се промъкна в съзнанието й, както го бе правила цял ден, като малко черно змийче на пикник — ами ако Джак не е един от ония тримата?

— Да, но той е — каза тя на Дръмър, чиито очи шареха из стаята, а устата стискаше здраво биберона. — Това е той на онази снимка. Диди го позна.

Тя се намръщи. Главата я заболя, щом лицето на Диди изплува в съзнанието й като метална снимка с назъбени ръбове. И още едно малко черно змийче пропълзя в светлите й блянове — къде бе кучката?

Кучката знаеше всичко за Лорд Джак и Фрийстоун. Бенедикт Беделия й е казала. Тогава къде се намира тая кучка в момента — минаваше вече три часът?

Като намери Джак, двамата ще отидат в някое безопасно място. Място, където биха могли да си устроят някоя ферма, даже да засеят акър — два с нещо и да си гледат живота. Би било чудесно, идилично място, където те тримата ще живеят, преизпълнени с любов един към друг, в пълна хармония.

Страшно й се искаше да е така.

Мери привърши с храненето на Дръмър. Той се оригна и клепките му натежаха. Нейните — също. Лежеше, гушнала го в сгъвката на ръката си, и усещаше ударите на сърцето му — дум… дум… думкаше като барабанче. Трябва да стана и да се изкъпя, помисли си тя. Да си измия косата. Да видя какво да облека. Това са то дребните и неприятни неща от живота.

Затвори очи.

Джак вървеше към нея, облечен в бяла роба. Златната му коса се спускаше по раменете, очите му сияеха чисти и сини, брадатото му лице бе като изваяно. До него бе бог, облечен в черна кожа. Мери усещаше миризмата на морето и уханието на боровете. Светлината струеше през еркерните прозорци зад гърба на Джак. Тя разбра къде се намира — това бе Тъндър хаус, на залива Дрейкс и на около четиридесет мили от „Лукс Мор“. Красивото убежище на любовта, люлката на Сторм Фронт. Джак прекоси чамовия под, обут в сандали. Той се усмихваше със светнало от радост лице и протегна ръце да поеме подаръка.

— Лайното й се е омръзнало от страх — чу тя бог, тоя зъл демон, да казва.

Обятията на Джак приеха Дръмър. Той отвори уста и от нея излезе телефонен звън.

Мери седна. Дръмър скимтеше.

Тя примигна — мозъкът й действаше мудно и тя се опита да съобрази какво става. Телефонен звън. Телефон. Ето го тук, до леглото. Вдигна слушалката.

— Да?

— Пет часът е, госпожо Морисън.

— Добре. Благодаря.

Администраторът затвори. Сърцето на Мери Терър заби като чук. Денят бе настъпил.

Дрехите й бяха мокри, треската се бе върнала с пълна сила. Тя остави Дръмър да се наплаче, излезе от стаята и взе от черокито куфара и торбата. Небето все още бе черно, а над паркинга плуваха парцали мъгла. Зорницата светеше отгоре — очакваше я слънчев и жизнерадостен калифорнийски ден. В банята на стая 26 Мери съблече дрехите си. Гърдите й бяха увиснали, по коленете си имаше драскотини — имаше ги и по ръцете си. Раната на бедрото й представляваше тъмна гноясала кора и по засъхналата кръв проблясваха жълтеникави капки. Ухапването на ръката бе по-малко сериозно, но също така грозно. Когато докосна раната на бедрото, опитвайки се да изстиска малко гнойта, болката покри лицето и челото й с едри капки пот. Тя разви двете кранчета на душа, нагласи водата на телесна температура и пристъпи под него, разпечатвайки ново, миришещо на ягоди калъпче сапун.

Шампоанът придаде на косата й аромат на диви цветя. Бе гледала рекламата му по телевизията — белозъби млади момичета с блестящи водопади коса. Водата и сапунът отмиха мръсотията от тялото и тя реши да остави раните на мира. Нямаше електрически сешоар, затова избърса косата си с кърпа и я среса. Намаза мишниците с дезодорант и облепи раните си с широки бели марли. После си сложи чисти дънки — впиваха се болезнено в подутото бедро, но това не можеше да се избегне — и бледосиня блуза на червени райета. Навлече отгоре черен, миришещ на нафталин пуловер, но той я правеше да не изглежда толкова едра. Обу чисти чорапи и напъха краката си във високите обувки. Накрая бръкна в торбата и извади малко несесерче за гримиране.

Мери започна да се гримира. Отдавна не го бе правила, а ръката й отново се разтърси от конвулсии, така че трябваше да свърши всичко, служейки си непохватно с лявата ръка. Работеше и се гледаше в огледалото. Чертите й бяха решителни и в тях не бе трудно да се види младото момиче, живяло в това лице. Искаше й се косата й да е пак дълга и руса, а не червеникавокестенява и късо подстригана. Спомни си, че той обичаше да навива косата й около пръстите си. Под очите си имаше тъмновиолетови кръгове. Сложи малко грим и там. Ето, вече не изглежда толкова зле. Малко руж на бузите, съвсем леко докосване, просто за цвят на лицето. Да, така е добре. Сега малко синьо на подутите клепачи. Не, много е. Тя свали малко от него. Последно мазване по устните с блестящо розово червило. Ето. Всичко е готово.

От нея бяха паднали двайсет години. Гледаше лицето си в огледалото, за да се убеди, че изглежда точно така, както Лорд Джак обича. С подаръка, който тя му носеше, щеше да я обича двойно повече.

Мери се страхуваше. Да се види с него след толкова време… При тази мисъл стомахът й се сви на топка — помисли, че ще повърне, но се стегна и повдигането премина. Изми си зъбите два пъти и си направи гаргара.

Наближаваше шест часът. Бе време да тръгва за Фрийстоун да намери бъдещето си.

Мери забоде кръгчето с усмихнатото лице — талисмана си — отпред на пуловера. После взе куфара и го отнесе — небето току-що бе започнало да изсветлява. Върна се за Дръмър, пъхна новия биберон в устата му и го притисна към себе си. Сега неговото сърце биеше като барабанче и тя го усещаше ясно.

— Обичам те — прошепна му. — Мама обича бебчето си.

Остави ключа в стаята и затвори вратата. После, понесла Дръмър на ръце, закуца към черокито.

В тишината на утрото Мери завъртя ключа на стартера.

Седемнайсет минути преди Мери Терър да завърти ключа, един кътлас с нов радиатор мина през община Навато, трийсет мили южно от „Лукс Мор Мотел“. Лора бързаше по I-101 със седемдесет мили в час. Около магистралата се издигаха зелените хълмове на окръг Мейрин, стотици къщи се гушеха в полите им, в спокойните води на залива Сан Пабло лениво се полюшваха яхти, във въздуха се носеха мир и спокойствие.

Но не и в Лора. Кожата на лицето й бе изопната, очите й блестяха, потънали дълбоко в орбитите. Пръстите на дясната й ръка бяха залепнали около волана като нокти, а тялото — изтръпнало от нощното напрежение. Бе подремнала два часа в сервиза на Марко, а последното хапче „Блек Кет“ бе глътнала между Сакраменто и Валехо. Като видя знака, сочещ към Санта Роза, по тялото й сякаш премина ток. Посоката на Мери бе на запад от Санта Роза, нейната — също. Милите отминаваха една след друга по почти пустата магистрала. Бог да й помага, ако я сподири някой патрул — точно сега не би намалила, та ако ще сам Исус и всичките му светци да я помолят за това. За последен път бе спирала в Сакраменто да зареди и оттогава направо хвърчеше.

Толкова близо, толкова е близо! Боже господи, ами ако Мери вече го е намерила, помисли си тя. Мери сигурно е стигнала часове преди нея! О, боже, трябва да бързам! Тя хвърли поглед към километража — стрелката клонеше към осемдесет и колата трепереше.

— Не я напъвай много — бе я посъветвал Марко, когато тя тръгна от сервиза към седем и половина. — Бричката си е бричка! Пипай внимателно газта и може би ще стигнеш за където си тръгнала.

Тя го остави с четиристотин и петдесет долара по-богат. Мики, дебилчето, което обичаше Батман, й махна и извика:

— Пак да дойдеш!

САНТА РОЗА, пишеше на знака. 14 мили.

Кътласът профуча нататък, докато оранжевото кълбо на слънцето бавно изгряваше.

ДОБРЕ ДОШЛИ ВЪВ ФРИЙСТОУН, ГРАД В ДОЛИНАТА НА ЩАСТИЕТО

Мери подмина табелата. Прозорците от офисите и къщите по главната улица хвърляха оранжеви отблясъци. Зелени тревисти хълмове обграждаха заспалия град. Всъщност това бе малко градче, съвкупност от малки спретнати улички, мигащи по пресечките светофари и парк с навес за оркестъра. Ограничението на скоростта бе петнайсет мили в час. Две кучета на тротоара престанаха да душат насам-натам и едното шумно залая по бавно минаващата край тях Мери. Веднага след мигащите светофари имаше бензиностанция — затворена в този ранен час — и в единия й ъгъл се виждаше уличен телефон. Тя спря на бензиностанцията, слезе и отиде да провери в указателя.

Каваноу, Кийт и Санди: Муър Роуд, 502.

Хъдли, Н.: Овърхил Роуд 1219.

Номера на домашния телефон на Дийн Уокър го нямаше в указателя, но тя имаше адреса на автосалона му, който й даде жената на Хъдли. Вносни коли Дийн Уокър, Мичъм стрийт 677. А карта на Фрийстоун нямаше ли в указателя? Не, нямаше. Огледа се за табелка с името на улицата и разбра, че стои на „Паркуей“, а тази, която я пресича, е „Макджил“.

Мери откъсна страницата с Каваноу и Хъдли и се върна в черокито.

— Ще го намерим! — каза на Дръмър. — Да, да, ще го намерим!

Излезе пак на „Паркуей“ и бавно продължи в същата посока, от която дойде.

— Той може и да е женен — продължи тя и провери червилото си в огледалото. — Но това няма значение. Разбираш ли, това е маскировка. Понякога се налага да правим неприятни неща, така — само за прикритие. Както в „Бургер Кинг“, където работех. „Благодаря ви, мадам. Да, сър, не бихте ли желали и малко чипс, сър?“ Такива неща. Ако той е женен, направил го е, за да се скрие по-добре. Може да живее с някоя жена, без да я обича. Просто я използва за прикритие. Разбираш ли?

О, на какви чудесни неща за живота и света щяха да научат техния син двамата с Джак!

Следващата пресечка бе „Мичъм“. Зави по нея и още една пресечка по-нататък, от дясната страна, до „Банка Крокър“, тя видя тухлена сграда с ограден паркинг. В него имаше два ягуара, черно порше, няколко модела БМВ и различни други автомобили чуждо производство. Сините букви отгоре съобщаваха:

ВНОСНИ КОЛИ — ДИЙН УОКЪР.

Мери спря пред сградата. Тя бе тъмна — още никой не бе дошъл на работа. Взе револвера от чантата, слезе и докуца до стъклените врати. На тях имаше табелка, от която се виждаше, че работното време започва в десет и свършва в пет. Тя реши, че днес то ще започне три часа и трийсет и осем минути по-рано.

Разби стъклото на вратата с дръжката на револвера. Алармената система писна моментално, но тя бе подготвена за това, защото видя кабелите. Пъхна ръка вътре, намери бравата и я завъртя, после бутна вратата и влезе. В малкия автосалон имаше един червен мерцедес. В ъгъла бяха разположени диван и масичка за кафе, отрупана с автомобилни списания. От двете страни на фонтанчето за питейна вода имаше врати с поименни табелки. На едната пишеше Джери Върне, а на другата — Дийн Уокър. Кабинетът му бе заключен. Тая аларма щеше да разбуди целия град, затова трябваше да побърза. Тъкмо се оглеждаше да види с какво да разбие вратата, когато погледът й попадна на цветна снимка, поставена в рамка и окачена на стената над цяла редица месингови плочки. Снимката показваше двама мъже, широко усмихнати към обектива — по-едрият бе прегърнал през рамо по-дребния. Надписът отдолу гласеше: Фрийстоунски бизнесмен на годината Дийн Уокър, вдясно: с кмета на общината Линдън Лий.

Дийн Уокър бе едър и месест мъж, с широка професионална усмивка на търговец. На пръста си имаше пръстен с голям диамант, а на врата си — маркова вратовръзка. Бе чернокож.

Единият отпадна.

Мери се върна, накуцвайки, в черокито — бе оставила двигателя да работи. Кучетата лаеха, както й се струваше, из целия град. Тя се отдалечи от автосалона, минавайки покрай спрял до бордюра боклукчийски камион, от който слязоха двама мъже. На следващата пресечка тя зави наляво по друга улица, носеща името „Ийст вю“. На следващата пресечка — „Орион“ — имаше стоп и тя я премина внимателно, продължавайки направо, но на следващата удари спирачките — на табелката й пишеше Овърхил Роуд.

Наляво или надясно? Тя сви надясно. След минутка разбра, че изборът й е погрешен, защото се появи знак „улица без изход“ и китка дървета, през която течеше поточе. Отново обърна черокито и пое на запад.

Напусна бизнесрайона на Фрийстоун и навлезе в жилищния — малки тухлени къщи с безупречно поддържани градини и цветни сандъчета. Мери намали, гледайки номерата: 1013… 1015… 1017… Посоката бе вярна. Следващата пресечка започна с 1111. После изведнъж го видя, облян в лъчите на утринното слънце — тухлен дом с пощенска кутия, на която бе написано: „Овърхил“ 1219.

Тя вкара колата в късата алея. Под навеса пред гаража имаше две коли — малка тойота и средно голям форд, и двете с калифорнийска регистрация. Къщата не се различаваше от другите в квартала, с изключение на птичата баня и дървената пейка в предното дворче.

— Опитва се да се слее с околността — каза тя на Дръмър и изгаси двигателя. — Играе ролята на обикновен гражданин. Така стават тия работи.

Тя тръгна да излиза, но я обхвана истински страх. Надникна в огледалото и пак провери грима си. Потеше се и това я раздразни. Смълчаната къща я очакваше.

Мери се измъкна от черокито и закуца към предната врата, оставяйки Дръмър и оръжието в колата. В далечината все още се чуваше слабият писък на алармата от автосалона и лаят на кучетата. В птичата баня пърхаха две птички. Преди да стигне вратата, сърцето й заби така лудо и стомахът й така се сви, че си помисли дали да не отиде зад декоративните храсти и да се опита да повърне. Вместо това се насили, пое дълбоко въздух и натисна звънеца.

Зачака. Дланите й се овлажниха от студена пот. Трепереше като момиченце на първата си среща. Натисна още един път звънеца, неспособна да потисне нетърпението си. О, боже, дано е той, помисли си тя. Дано… дано… да…

Стъпки. Завъртане на ключа.

О, боже… дано да е той!

Вратата се отвори и навън надникна мъж с подути от съня очи.

— Да? — попита той.

Тя не можа да отвори устата си. Пред нея стоеше здрав и хубав мъж, но бялата къдрава коса на главата му бе оредяла и вероятно бе на около шейсет и пет години.

— Мога ли да ви помогна, госпожице? — Раздразнението бе изострило гласа му.

— Ъ-ъ… ъ-ъ… — Мозъкът й бе блокирал. — Ъ-ъ… вие ли сте… Ник Хъдли?

— Да. — Кафявите му очи се присвиха и тя видя как отскочиха към значката с усмихнатото лице.

— Аз… се загубих — каза Мери. — Търся Муър Роуд.

— Натам — посочи той с брадичка надясно по „Овърхил“. — Познавам ли ви?

— Не.

Тя се обърна и забърза към черокито.

— Хей! — извика Хъдли и излезе. Бе облечен с пижама и зелен халат с нарисувани по него платноходки. — Хей, откъде знаете името ми?

Мери седна зад волана, затвори вратата и даде назад да излезе на Овърхил Роуд. Ник Хъдли стоеше сред двора, двете птички се бореха за надмощие в птичата баня. Кучетата виеха, мъчейки се да влязат в тон с алармената система. Мери продължи, следвайки звездата си.

На четвърт миля от дома на Хъдли тя излезе на пресечката с Муър Роуд и зави по нея. От двете страни на пътя, спускащ се към синевата на океана, се заредиха зелени хълмове с накацали по тях дървени къщи, разположени навътре и на големи разстояния една от друга. Мери гледаше имената и номерата по пощенските кутии. Направи широк завой, където тревата си растеше, необезпокоявана от никого, и видя името на кутията с нарисуван на нея син кит: Каваноу.

Алея от трошен чакъл водеше двайсет ярда нагоре по хълма към дървена къща с балкон, гледащ към Тихия океан. Пред къщата имаше тъмножълт пикап. Мери докара черокито зад него и спря. Дръмър бе почнал да крещи, раздразнен от нещо. Тя се вгледа в къщата, стиснала здраво волана. Не можеше да бъде сигурна, докато не почука на вратата. Но ако той отвори, тя искаше погледът му да падне най-напред върху сина им. Преметна чантата през рамо, взе Дръмър и излезе.

Беше хубава и добре поддържана къща. Доста работа е била хвърлена тук. В двора на специален пиедестал имаше слънчев часовник, а около него бяха подредени лехи с някакви храстовидни червени цветя. Въздухът бе хладен, откъм океана подухваше ветрец, но слънцето топлеше лицето на Мери — неговата топлина успокои и плача на Дръмър. На лявата врата на пикапа тя видя надпис: СТАРИННО НАСЛЕДСТВО, ИНК. Под него, с ръкописни букви, бяха изписани имената на Каваноу и телефонният им номер.

Мери изкачи стълбите до предната врата, стискайки бебето, както удавник — сламка.

На вратата имаше старинно месингово чукало, оформено като брадато лице. Мери си послужи с юмрука.

Вътрешностите й тупкаха от напрежение, а мускулите й се бяха стегнали като обръчи около врата. По бузите й заблестяха капчици пот, бе впила поглед в топката на вратата, а ръката на Дръмър намери значката и я задърпа.

Преди да успее да почука отново, чу, че вратата се отключва. Тя се отвори така внезапно, че Мери подскочи.

— Здрасти!

В отвора на вратата застана стройна и привлекателна жена с дълга светлокестенява коса и лешникови очи. Тя се усмихна и две бръчици обрамчиха устата й.

— Очаквахме ви! Заповядайте, влезте!

— Аз… дойдох да…

— Точно така, готово е. Влезте!

Тя се отдръпна назад и Мери Терър прекрачи прага. Жената затвори вратата и я въведе в голям кабинет със сводест таван, каменна камина и старинен часовник.

— Ето го.

Жената, облечена в розов анцуг и с бледосини платненки на краката, дръпна ципа на една чанта, оставена на бежовия диван. Отвътре се показа нещо в полирана дървена рамка.

— Искахме да го видите, преди да го опаковаме — обясни жената.

Това бе рицарски герб — на фона на пламъци бе изобразено нещо като полукон — полулъв, с каменни кули от двете страни. Отдолу със същия ръкописен шрифт, който бе и на вратата на пикапа, бе написано едно име: Мичълхоф.

— Цветовете се получиха много добре, не мислите ли? — попита жената.

Тя не знаеше какво да каже. Явно жената — Санди Каваноу, предположи Мери — е очаквала някой да дойде тази сутрин и да вземе герба.

— Да — реши Мери, — наистина.

— О, радвам се, че сте доволна! Разбира се, фамилната тория е включена в информационния пакет. — Тя обърна рамката и показа плика, залепен за гърба й, при което Мери забеляза отблясъка на халката и венчалния й пръстен. — Брат ви ще го хареса много, госпожо Хънтър.

— Сигурна съм в това.

— Ще ви го опаковам. — Тя върна герба в чантата и затвори ципа. — Знаете ли, трябва да ви призная, че очаквах по-възрастна жена. По телефона ми се стори, че сте по-възрастна.

— Така ли?

— М-да. — Жената погледна към Дръмър. — Какво хубаво бебе! На колко е?

— Почти месец.

— А колко деца имате?

— Само него — каза Мери и се усмихна слабо.

— Мъжът ми е луд за бебета. Е, докато вие напишете чека на името на „Старинно наследство, Инк.“, аз ще сляза долу и ще го опаковам. Окей?

— Окей — отвърна Мери.

Санди Каваноу излезе. Мери чу, че някъде се отваря врата, а после до нея долетя гласът на госпожа Каваноу:

— Дошла е госпожа Хънтър с бебето си. Иди да й кажеш едно здрасти, докато аз опаковам това.

Някакъв мъж се прокашля.

— Всичко наред ли е?

— Да, хареса го.

— Това е добре — каза той.

Чуха се стъпки, слизащи по стълби. Мери почувства главата си замаяна и се подпря на стената за всеки случай. Някъде из вътрешността на къщата работеше телевизор и по шума се разбираше, че дават анимация. Мери закуца към фоайето. Преди да стигне дотам обаче, иззад ъгъла на стаята излезе мъж и рязко спря, за да не се блъсне в нея.

— Здрасти, госпожа Хънтър — каза той, усмихна се и протегна ръка. — Аз съм Кийт Кава…

Усмивката му угасна.

8. Замък върху облак

Под синьото утринно небе въз Фрийстоун виеше алармена система.

Лора подкара към шума. Тя зави по една улица, наречена „Мичъм“, и видя сиво-зелена полицейска кола, спряла пред една тухлена постройка, чийто надпис отгоре я накара да ахне. Наблизо имаше спрял боклукчийски камион и двама мъже говореха с полицаите. Единият посочи с ръка по „Мичъм“ в обратна посока. Имаше и още няколко зяпачи — достолепна възрастна двойка в анцузи, тийнейджърка с яке, надписано MTV на гърба, млад мъж с оранжева тениска и плътни по краката колоездачни гащета, а велосипедът му стоеше, подпрян на стойката, докато той разговаряше с момичето. Лора видя, че предната врата на „Вносни коли Дийн Уокър“ е разбита и вътре се разхожда вторият полицай.

Спря колата от другата страна на улицата, слезе и се приближи към групичката на зяпачите.

— Какво е станало? — попита тя младия мъж, надвиквайки шума от алармата.

— Някой е разбил вратата — отвърна той. — Преди около десет минути.

Тя кимна и извади листа от „Либърти Мотър Лодж“ от джоба си.

— Знаете ли къде мога да намеря тези хора? — показа му Лора трите имена и тийнейджърката също надникна.

— Господин Уокър работи тук — напомни й младият мъж.

— Знам. А можете ли да ми кажете къде живее?

— Неговата къща е най-голямата в Нотика Пойнт — каза момичето, отмятайки дългата си права коса от лицето. — Там живее.

— Познавам Кийт. Живее на Муър Роуд. — Младият мъж посочи на североизток. — Натам, на около пет мили.

— А адресите? — настоя Лора. — Знаете ли адресите?

Те поклатиха глави. Възрастната двойка гледаше към нея и тя се насочи към тях.

— Опитвам се да намеря тези трима души — каза им тя. — Можете ли да ми помогнете?

Мъжът надникна в листа, погледна превързаната ръка и накрая вдигна поглед към лицето й.

— А вие коя сте?

— Името ми е Лора Клейборн. Моля ви… много е важно за мен.

— Така ли? А защо?

Още малко и щеше да избухне в сълзи.

— Бихте ли ми казали поне как да намеря Муър Роуд и Нотика Пойнт?

— Оттук ли сте? — поинтересува се мъжът.

— Томи не знае как да се отнася любезно с непознати! — каза възрастната жена. — Мила, Муър Роуд е отвъд „Овърхил“. Втората улица в тази посока е „Овърхил“. — Тя заби пръст към нея. — Завийте наляво и продължете още три мили. После ще видите Муър Роуд — тя се отклонява вдясно, няма да я пропуснете.

Алармената инсталация изведнъж спря — нейната функция бе подета от кучетата.

— Нотика Пойнт е в обратна посока, от другата страна на Макджил На светофарите завивате и карате все направо осем-девет мили. — Тя хвана ръката на Лора и я придърпа към себе си, за да види какво има написано на листа. — О, Ник е общински съветник! Живее на „Овърхил“. Къщата с птичата баня на двора.

— Благодаря ви — каза Лора. — Много ви благодаря!

Обърна се, втурна се към кътласа и чу, че възрастният мъж казва:

— Защо просто не й описа и ние къде живеем, за да може и нас да обере?

Лора даде назад до „Паркуей“ и подкара към „Овърхил“. Изглежда, къщата на Ник Хъдли бе най-близо. Тя набра скорост, оглеждайки се за тъмносин джип, скрила автоматичния пистолет под седалката си.

Устата на Кийт Каваноу помръдна. Нищо не излезе.

Мери Терър също не можа да намери думи. Бебето гукаше щастливо.

Обви ги тъмният мрак на шока.

Мъжът, който стоеше пред Мери, не носеше бяла роба. Беше облечен в риза на шотландски карета, сив пуловер — на гърдите с малко червено човече, играещо поло, и пясъчножълти панталони. Вместо сандали, на краката си имаше протъркани мокасини. Косата му бе повече сива, отколкото златна, и не падаше по раменете, а едва покриваше темето. Лицето му — а, ето къде той бе измамил времето — бе на Лорд Джак, но бе станало по-меко, брадата бе избръсната, бузите — отпуснати. Около кръста си имаше тлъстини и пуловерът му отпред бе леко издут.

Но очите… тези кристалносини, очарователни, красиви очи…

Зад тези очи стоеше Лорд Джак, дълбоко враснал в този мъж, който се наричаше Кийт Каваноу и правеше рицарски гербове в полирани рамки.

— Исусе! — прошепна той и всичката кръв се изцеди от лицето му.

— Джак?

Мери направи крачка напред — той отстъпи две назад. В очите й се появиха сълзи, душата и плътта й горяха в треска.

— Донесох ти… — Тя повдигна Дръмър към него като свещен дар. — Донесох ти нашия син!

Гърбът му опря в стената, устата му се отвори и той смаяно ахна.

— Вземи го! — каза Мери. — Вземи го! Сега той принадлежи на нас!

Иззвъня телефонът. Отдолу жената, която не знаеше истинското име на мъжа си, извика:

— Джени, би ли се обадила?

— Окей! — отговори й момичешко гласче.

Телефонът спря да звъни. Шумът от анимацията по телевизията продължи.

— Вземи го — настоя Мери.

По бузите й се стичаха сълзи, съсипвайки грима.

— Тате, госпожа Хънтър беше! — каза момиченцето. — Обади се, че ще дойде следобед!

Три удара на сърцето. После отдолу:

— Кийт?

— Вземи го — прошепна Мери. — Вземи ме, Джак. Моля… — В гърлото й се надигна стон, защото видя, че нейната истинска и единствена любов, нейният спасител, човекът, заради когото живееше, и човекът, който я бе галил в нейните сънища й я бе повикал от три хиляди мили разстояние, бе подмокрил панталоните си. — Сега сме заедно! Както бяхме по-рано, само че по-щастливи, защото имаме Дръмър. Той е наш, Джак. Аз го взех за нас.

Той се отдръпна от нея, плъзна се по стената, спъна се и щеше да падне. Мери куцаше подире му през фоайето.

— За нас го направих, Джак. Разбираш ли? Направих го, за да бъдем пак заедно, както бяхме…

— Ти си луда — каза той с пресипнал глас. — О, господи… ти… си откраднала това бебе… за мен!

— За теб. — Сърцето й отново запърха щастливо. — Защото аз мно-о-о-о-го те обичам.

— Не. Не.

Той поклати глава. Джак бе видял новините по телевизията и бе прочел за тях във вестниците, бе проследил развитието на нещата, докато други, по-важни новини им бяха отнели първенството. Бе видял всички стари снимки на Сторм Фронт, всички лица, млади на години, но стари по душа. Бе преживявал тези дни хиляди пъти, а ето че сега миналото идва да чука на вратата му, понесло отвлечено кърмаче в ръце.

— О, боже, не! Винаги си била тъпа, Мери… но не знаех, че си и откачена!

Винаги тъпа — каза той. — Откачена.

— Аз… направих всичко заради нас…

— Махни се от мен! — изкрещя той и по пухкавите му бузи избиха червени петна. — Махни се от мен, да пукнеш дано!

От една врата се появи Санди Каваноу и спря, като видя едрата жена да протяга бебето си към Кийт. Той погледна към нея и викна:

— Изчезвай! Грабвай Джени и изчезвай оттук! Тя е луда!

Едно хубаво момиченце на около десет-дванайсет години с руса коса и ясносини очи се появи в коридора до майка си.

— Изчезвайте! — кресна отново Джак Гардинър. Жената грабна момиченцето и побягна навътре в къщата.

— Джак? — Гласът на Мери Терър бе пречупен, сълзите се стичаха от очите й и почти я заслепяваха. Ти винаги си била тъпа, бе казал той. — Аз те обичам.

— Откачена кучка такава! — От устните му захвърча слюнка и изпръска лицата на Мери и Дръмър. — Съсипваш всичко!

— Полиция! — чу Мери, че вика по телефона жената. — Централа, дай ми полицията!

— Вземи го — настоя Мери. — Моля те… вземи нашето бебе.

— Всичко това свърши! — кресна той. — Това бе игра! Детска игра! През цялото време бях така тъпкан с киселина, че дори не знаех какво върша! Всички бяхме така! — Изведнъж се сепна, в очите му се появи разбиране и отметна глава назад. — Боже мой… искаш да кажеш… че още… вярваш?

— Моят… живот… беше твой — прошепна Мери. — Той е твой!

— Полицията ли е? Аз съм… аз съм… Санди Каваноу! Имаме… Някой е влязъл у нас!

— Аз не те искам! — каза той. — Не искам това бебе! Всичко това беше много отдавна, после свърши и вече го няма!

Мери стоеше като закована. Дръмър пак плачеше. Джак притискаше гръб в стената с протегнати напред ръце, сякаш да се предпази от нещо мръсно.

И в този ужасен момент тя разбра всичко.

Лорд Джак не е съществувал. На негово място е имало само един кукловод, дърпащ конците и спусъците. Лорд Джак е бил измислица — пред нея в момента стоеше истинският Джак Гардинър, трепереща и побъркана от ужас торба кокали. Мощта му винаги е била измамна — изкусно жонглиране с маоистки лозунги, наркотични опиянения и военни играчки. Той не е предал вярата си просто защото не я е имал, за да я предава. С измамни ръце бе създал Сторм Фронт, построил въздушни кули, представяйки ги за каменни, бъркаше коне с лъвове, наричаше ги борци за свобода и ги хвърляше в пламъците. Бе създал многорък и послушен герб, чиито ръце имаха единствената цел да го облекат в мантията на славата. А ето го сега — стои си там в униформата на Шибаната система, докато Гари, Акита, Джанет, СинСин и всички онези, останали верни, бяха призраци. Позволяваше на една жена, която и понятие си нямаше какво значи да гориш и да умираш, да вика свинете. И Мери разбра защо. Това смаза душата й, но тя го разбра. Той обичаше жената и детето.

Лорд Джак бе мъртъв.

Джак Гардинър щеше да умре. Тя ще го отърве от свинете като последен израз на любовта си.

Мери премести Дръмър в сгъвката на едната си ръка, а с другата извади револвера от чантата и го насочи в упор.

Джак се сви в ъгъла. До него на стената бе окачен герб в рамка — замък върху облак, обграден от елени и мечове. Отдолу бе името Каваноу.

Мери изскърца със зъби. В тъмните й очи се четеше: смърт. Джак изскимтя като бито куче.

Тя дръпна спусъка.

Шумът в коридора бе ужасен. Санди Каваноу изпищя. Мери стреля втори път. После трети изстрел разтърси къщата — от надупченото тяло бликаха потоци кръв, Джак лежеше, свит на топка в ъгъла, и се гърчеше. Мери притисна цевта в оплешивяващия му череп и изстреля четвърти куршум, от който главата му цъфна отворена и разплеска мозък по стените и пуловера на Мери. По бузите й пръсна кръв и плът, изплеска и усмихнатото лице.

Остават два куршума. Жената и детето.

Тя тръгна подир тях, но се спря на вратата.

Два куршума. За жена и за дете. Но не за тия, дето мучаха и пищяха в тази стая. И не тук, в тази къща, където свинете ще се гаврят и опипват труповете като ловци, търсещи трофеи.

Докато Мери куцаше към предната врата, тя мина покрай бог, свил се в един ъгъл.

— Знаеш къде — каза той изпод периферията на шапката си и тя отговори:

— Да.

Излезе от къщата заедно с Дръмър — двама срещу цял свят. Качи се в черокито и взе картата, потегляйки на запад сред дъжд от чакъл.

Пръстът й отбеляза маршрута и мястото. Не бе далеч — около двайсет мили по крайбрежния път. Знаеше пътя. Запита се дали Джак някога е ходил там просто така — да посети и да сънува с отворени очи миналото.

Не — реши тя. — Никога.

Една полицейска кола с мигащи светлини мина покрай нея, докато Мери завиваше по „Овърхил“. Свинете завиха към Муър Роуд и продължиха. Мери също продължи, тръгнала към дома.

Вратата се отвори и белокос мъж в зелен халат с нарисувани по него платноходки каза:

— Да? — с такъв глас, сякаш го бе яд, че го откъсват от заниманието му.

— Ник Хъдли? — попита го Лора с опънати нерви.

— Аз съм. Коя сте вие?

— Името ми е Лора Клейборн. — Тя отчаяно се взираше в лицето му. Твърде възрастен беше, за да е Джак Гардинър. Не, това не бе той. — Виждали ли сте една жена — едра жена, висока шест фута — с бебе? Вероятно е карала…

— Тъмносин чероки — каза Хъдли. — Да, беше тук, но бебе не видях. — Погледът му се плъзна по мръсните й дрехи и превръзката. — Тя също знаеше името ми. Какво, по дяволите, става тук?

— Преди колко време? Жената. Кога е била тук?

— Преди няма петнайсетина минути. Каза ми, че се опитва да намери Муър Роуд. Вижте какво, я по-добре обяснете…

Той изведнъж погледна към улицата и Лора също погледна натам тъкмо навреме, за да види профучаващата на запад полицейска кола с мигащи светлини, но без сирена.

Муър Роуд бе също на запад, сети се Лора.

Тя обърна гръб на Ник Хъдли и хукна към кътласа. Запали двигателя и потегли, оставайки черни ивици по асфалта. Летеше по „Овърхил“ и внимаваше да не изпусне Муър Роуд. Как се бе получило така, че Мери Терър имаше преднина само петнайсет минути, а не три-четири часа? Все още имаше надежда да си върне Дейвид… все още… все…

Иззад ъгъла пред нея с рев изскочи тъмносиньо превозно средство, заело осовата линия, и Лора видя лицето на жената зад волана. В момента, в който Мери Терър позна Лора, черокито профуча покрай кътласа на по-малко от три инча.

Лора бясно завъртя волана с една ръка, помагайки си с лакътя, скочи в нечия градина с колата, обърна я на място и пак изхвърча на „Овърхил“, този път насочена на изток. Натисна педала до ламарината и кътласът, бълвайки черен дим, набра скорост. Черокито пред нея летеше и след няколко секунди те профучаха покрай къщата на Ник Хъдли, подплашвайки с рева на двигателите птичките от банята.

На следващия завой черокито излезе от пътя и във въздуха хвръкна пощенска кутия. Лора се залепи на четиридесет фута от черокито и остана така, решена да не я изпуска. Не знаеше дали Дейвид е в колата или не, не си задаваше въпроса защо полицейската кола отиваше към Муър Роуд, не се питаше дали Джак Гардинър е във Фрийстоун, или как така предимството на Мери Терър се бе стопило на четиридесет фута, но знаеше твърдо, че Мери Терър никога вече няма да й избяга. Никога. Нямаше значение колко време ще отнеме това или къде ще я заведе. Никога.

Черокито и кътласът изхвръкнаха на „Паркуей“, минаха с рев през светофарите и оставиха надписа ДОБРЕ ДОШЛИ ВЪВ ФРИЙСТОУН зад гърба си. Очите на Мери шареха между виещия се път и колата зад нея. Шокът от това, че видя Лора, върза още едно възелче в извратеното съзнание на Мери. В края на краищата всичко си бе карма. Да, реши Мери, всичко е карма, а от нея човек не може да избяга. Нека и кучката дойде. Преди да отнеме живота на бебето, Мери ще екзекутира кучката, която уби Едуард и Беделия.

Сълзите на Мери бяха спрели. Гримът й се бе размазал по лицето. Очите, потънали дълбоко в орбитите, и придаваха страшен вид. Сърцето й бе стигнало края на своята еволюция. То бе празно — нямаше какво да сънува и за какво да мечтае. Тя бе последният оцелял член на Сторм Фронт и щеше да приключи живота му там, където той бе започнал.

На шест мили от Фрийстоун сви по черен път, който водеше на запад, към океана. Лора я последва. Милите се нижеха една след друга, пътят опустяваше. Мери зави наляво, следвайки указанията на картата — Лора също сви след нея. Мери се усмихна и кимна. Бебето мълчеше, махайки с ръце във въздуха.

Пътят се врязваше в гъста гора. На една табела бе написано: ГОРСКО СТОПАНСТВО ПОЙНТ РЕЙС — 2 мили. Но преди да измине и миля, Мери вкара черокито в друг черен и тесен път. Изпод гумите му се вдигна облак прах и Лора се гмурна в него, следвайки я отблизо.

— Давай! — каза Мери с продран глас. — Точно така! Плътно зад мен! Давай!

Лора се носеше подир черокито — гумите на кътласа подскачаха по неравностите и буците пръст. След около миля и нещо прашната част на пътя свърши, а гората от двете страни на пътя заблестя от влага. Лора усети соления дъх на океана, проникващ дори в затворената кола. Тя зави подир Мери Терър във влажната омара и изведнъж стоповете отпред светнаха.

Мери току-що бе натиснала спирачките. Лора рязко завъртя волана надясно и мускулите на раменете и изкрещяха от болка. Кътласът избегна удара, но излезе от пътя и се заби в боровете. Гумите се заровиха в покритата с мъх тиня. Между боровете висеше синкава мъглица. Кракът на Лора бе върху спирачката. Кътласът остърга кората на едно дърво и спря със затънали в тинята колела.

Лора взе пистолета. В омарата на мъглата видя, че черокито си стои на пътя, но стоповете му вече не светеха. Шофьорската седалка бе празна. Лора отвори вратата и стъпи до глезена в тинята. Двигателят не работеше. В настъпилата тишина Лора чуваше ударите на сърцето си и крясъците на чайките.

Къде беше Мери? Дейвид с нея ли е още или не?

Лора се наведе ниско над калната вода и притича зад едно дърво. Всеки момент очакваше изстрел. Обаче нищо не се случи.

— Искам си детето! — извика тя.

Пръстът й бе на спусъка, счупената й ръка туптеше с нова сила.

— Чуваш ли ме?

Но Мери Терър не отговори. Старо куче бе тя, за да се издава толкова лесно.

Лора трябваше да излезе от прикритието си. Притича до друго дърво, по към джипа, и изчака няколко секунди. Мери не се показа. Около дърветата се стелеше мъгла и слънцето с труд си пробиваше път през високия зелен покров. Лора се прокрадна още по-близо към черокито. Скръцна със зъби и прибяга до задницата му, където се приведе и зачака.

Чу далечен гръм.

Вълни, разбра тя в следващата секунда. Прибоят на Тихия океан в скалите.

Въздухът бе хладен и влажен, от дърветата капеше вода. Лора надникна иззад задницата. Шофьорската врата бе отворена. Мери я нямаше.

Лора се изправи предпазливо, готова да се приведе веднага, ако забележи някакво движение. Погледна в колата, видя отпадъците от пътуването на Мери, усети миризмата на пот, урина и мръсни памперси. Заобиколи черокито, следвайки черния път. Вървеше с бавни, внимателни крачки, сетивата й бяха изострени, готови да уловят и най-слабия намек за засада. Косъмчетата по врата й настръхнаха, в ноздрите й нахлуваше соленият мирис на океана. Гърмът ставаше по-силен.

И изведнъж гората от двете страни на пътя се разтвори и пред нея се изправи къща, обърната към океана и към разядените от вълните скали.

9. Тъндър хаус

Това бе двуетажна къща с двускатен покрив, чердак със счупен парапет и широка веранда, обикаляща целия долен етаж. От пътя към стъпалата за верандата водеше потънала в бурени каменна пътека. Къщата сигурно е била хубава едно време, но това е било много отдавна. Сега тя не би могла да се спаси. Соленият бриз и влагата от океана бяха разяли и отнесли боята. Бе тъмносива, стените й бяха покрити с мъх и пепелявосиви лишеи. Дървото сякаш бе обхванато от ракови образувания, пуснали пипала на всички страни, съединяващи се с други тумори. Част от подпорите на верандата бяха пропаднали и подът се бе продънил. Вандалите също бяха оставили следите си — всички прозорци бяха счупени, а по стените между лишеите се зъбеха най-различни драсканици със спрей.

Лора започна да се изкачва по стъпалата. Второто бе счупено, четвъртото — също. Докосна перилата и ръката й потъна в гнилото дърво. Предна врата нямаше. От другата страна на прага в пода зееше дупка с размера на Мерината обувка. Лора пристъпи в соления полумрак. Отвътре стените бяха потъмнели от растителност, а от тавана висяха гирлянди мъх. Къщата е подходящо украсена за гости, помисли си Лора. Насочи се към стълбището, левият й крак се подхлъзна по пода и събра около пръстите й сивкава кал. Тя отдръпна крака си и от дупката се разбягаха малки черни бръмбарчета. Първото стъпало на стълбата бе поддало. Повечето бяха такива. Къщата бе изгнила до основи и стените бяха готови всеки момент да се срутят.

— Знам, че си тук — каза Лора, но подгизналите стени заглушиха гласа й. — Искам си детето. Нямам намерение да ти го оставям и ти го знаеш.

Тишина, нарушена само от прибоя и капките от тавана.

— Хайде, Мери. Ще те намеря рано или късно.

Никакъв отговор. Ами ако го е убила? О, боже, ами ако го е убила още във Фрийстоун и затова полицията…

Изхвърли мисълта от главата си, преди да е пречупила волята й. Пристъпи внимателно встрани и надникна в друга стая. Еркерните прозорци, изпочупени много отдавна, откриваха величествен изглед към Тихия океан. Оттук се виждаха вълните, разбиващи се в назъбените скали, белият воал на водния прах увисваше високо във въздуха. Мъглата — мълчаливият разрушител — бавно се промъкваше в къщата. По надупчения под се търкаляха бирени кутии, фасове и празна бутилка от ром.

Лора чу нещо, което отначало й се стори като писък на чайка, донесен от вятъра. Не, не. Сърцето й подскочи. Това бе плач на бебе. Някъде от горния етаж. Сълзи опариха очите й и тя почти изплака от облекчение. Дейвид все още бе жив.

Но за да стигне до него, трябваше да изкачи стълбището.

Лора го заизкачва, прескачайки счупените стъпала. Дейвид още плачеше — плачът му ту замираше, ту се извиваше с нова сила. Уморен е, помисли си тя. Изтощен и гладен. Сърцето я заболя от желание да го притисне в прегръдките си. Внимателно, внимателно! Стълбището трепереше под тежестта й, както сигурно е треперело и под тежестта на Мери Терър. Катереше се в мрачината, по стените блестеше влажен мъх. Най-сетне стигна до втория етаж.

Бе пълен със стаи, но плачът на Дейвид я водеше. Десният й крак потъна в пода и тя замалко не падна на колене. Тук, на втория етаж, подът на много места бе продънен, а останалите здрави дъски бяха изкорубени и се огъваха под краката. Лора внимателно заобикаляше тези кратери с изгнили краища и следваше гласа на детето си.

Мери можеше да бъде навсякъде. Може би се спотайва зад някой ъгъл в мрачината и я чака. Лора продължи внимателно, стъпка по стъпка, напред, очаквайки всеки момент Мери да се появи на някоя врата. Но от нея нямаше никаква следа и най-накрая Лора стигна до стаята, в която бе синът й.

Но той не бе сам.

В другия ъгъл на стаята, с лице към вратата, стоеше Мери Терър. Дейвид лежеше в сгъвката на лявата й ръка. Дясната й ръка стискаше револвер, насочен към главата на бебето.

— Ти ме намери — каза Мери.

По сериозното и в безумието си лице пробяга усмивка. Очите й бяха горящи дупки, а по бузите й като мехури блестяха едри капки пот. През крачола на джинсите й бе избило петно кръв и гной.

Косъмчетата по тила на Лора настръхнаха. Бе видяла съсирените кърви по пуловера и усмихнатото лице. Ударникът на револвера бе запънат и готов.

— Пусни го. Моля те.

Мери се поколеба. Изглеждаше, сякаш обмисля предложението с поглед, насочен някъде встрани от Лора.

— Той казва, че не бива да го правя.

— Кой казва?

— Бог — каза Мери. — Ето го там.

Лора преглътна с усилие. Плачът на Дейвид ту се засилваше, ту затихваше. Викаше майка си и краката й сами тръгнаха към него.

— Хвърли оръжието на пода! — заповяда Мери.

Тя се поколеба. Няма ли го пистолета, тя е свършена. Мозъкът й пропуши, мъчейки се да измисли изход от положението.

— Като беше във Фрийстоун — каза тя, — намери ли Джак Гар…

— НЕ ПРОИЗНАСЯЙ ТОВА ИМЕ! — изпищя Мери.

Ръката й потрепери, а кокалчетата й побеляха.

Лора замръзна, дробовете й хриптяха, челото й бе мокро от облялата я студена пот.

Очите на Мери се затвориха за секунда-две, сякаш не искаха да виждат това, което гледат. После рязко се отвориха.

— Той е мъртъв. Умря през 1972 година. Линдън, Ню Джърси. Имаше престрелка. Свинете ни откриха. Той умря… спасявайки мен и бебето ми. Умря в ръцете ми. Той каза… той каза… — Тя се обърна към Бог за помощ. — Той каза, че никога няма да обича никоя друга и че нашата любов е като две ярко горящи звезди и че хората, които ги видят, ще бъдат заслепени от тяхната красота. Така умря той — преди много-много време.

— Мери?

С върховно усилие Лора запази гласа си спокоен. Ако не направеше нещо, и то бързо, синът й щеше да умре. Мисълта за полицейския снайперист и лудата на балкона се завъртя в съзнанието й в ужаса на проблясващите сини светлини. Но онази жена бе убила бебето с рефлекса на настъпващата смърт. Ако Мери трябва да направи моментален избор, кого ще убие по-напред — Лора или Дейвид?

— Бебето е мое. Можеш ли да го разбереш? Аз го родих. Той принадле…

— Той е мой — прекъсна я Мери. — И ние ще умрем заедно. Схващаш ли?

— Не.

Това бе единственият начин. Очите на Лора пресметнаха инчовете, а умът й — застиналото сякаш време. А то почти свършваше. Тя се хвърли напред и падна на колене толкова бързо, че свари Мери Терър неподготвена.

От всички тези събития трескавият мозък на Мери запази безпристрастно само един спомен — малката ръчичка на Дръмър се вдига и стиска показалеца й, сякаш за да го спре да не дръпне спусъка.

Револверът не гръмна.

Докато Лора вдигаше пистолета и се прицелваше, револверът в ръката на Мери се отклони от главата на детето и започна да се обръща към Лора.

Но Лора вече бе готова и първа стреля два пъти.

Целеше се в краката на жената от около десет фута. Първият куршум пропусна целта и се заби в стената зад Мери. Но вторият се впи в раната на бедрото, разкъса я и оттам пръсна горещ спрей от кръв и гной. Мери изрева като животно, краката й се огънаха и револверът изгърмя, преди да успее да го насочи към Лора. Щом коленете на Мери се удариха в пода, Лора изпълзя към нея и замахна с пистолета към главата, нанасяйки й жесток удар в лявата скула. Оръжието на Мери започна неконтролируемо да трепери, спазъмът изтърси револвера от ръката й и той изтропа на пода. Лора сграби крайчето на зелената парка, в която бе увит Дейвид. Издърпа го извън обсега на Мери, после ритна револвера през една дупка в пода и се отдръпна.

Мери падна на една страна, стенейки от болка, стиснала с ръце осакатения си крак.

Лора се разплака. Тя притисна Дейвид към себе си и го целуна по лицето. Той пищеше с блестящи от сълзите очи.

— Всичко е наред — каза му тя. — Всичко е наред. О, боже, ти си при мен! Сладкото ми бебче вече е при мен, слава богу!

Трябваше да се маха оттук. Горското стопанство не бе далеч. Може да отиде дотам и да им каже къде е Мери Терър. Сърцето й бясно биеше, кръвта лудо препускаше по вените. Усети, че припадъкът всеки момент може да се стовари върху й като тежкия удар на прибоя в скалите. Притисна детето към себе си и залитайки, излезе от стаята.

— Мама е тук, мама е тук — повтаряше Лора, понесла го към стълбището.

Чу едно срррът зад гърба си.

И Мери Терър се хвърли към нея с последно отчаяно усилие. Десният й юмрук шибна Лора в лицето, отмятайки главата й назад. Лора се килна встрани, но докато падаше с пламнало от болката съзнание, притисна Дейвид към себе си и се изви така, че ударът в пода да не падне върху него, а върху дясното й рамо. Пистолетът се изплъзна от пръстите й и тя го чу как тупна някъде долу в мрака.

Мери настървено я нападаше, мъчейки се да издърпа Дейвид от ръцете й. Лора го пусна и впи изпочупените си нокти в лицето на едрата жена. Мери й нанесе още един жесток удар в гърдите, изкарвайки всичкия й въздух, и докато Лора трескаво се мъчеше да си поеме дъх, усети как отново й отнемат Дейвид.

С едната си ръка Лора обви шията на Мери и стисна. Мери пусна бебето, за да нанесе удар в ребрата, после с дива сила вдигна Лора, прехвърляйки я през себе си, и двете жени — с Дейвид, останал на пода под тях — с все сила се блъснаха в стената.

Изгнилата стена поддаде. Разбивайки крехкото, проядено от насекомите дърво, те се озоваха в друга стая. Коляното на Мери се вдигна и се стовари върху раздробената ръка на Лора — болката я разсече като нажежен нож и тя се чу да реве като диво животно. Размаха десния си юмрук и удари Мери в рамото, пак замахна и този път я удари в челюстта. Един от ударите на Мери попадна в стомаха на Лора и в следващия момент Мери вече я държеше за косата и се канеше да тресне главата и в пода.

Лора се биеше с отчаянието на обречените. Заби пръсти в очите на Мери, задраска здраво — Мери извика и се отдръпна. Раната на Мери бе изплескала и двете с кръв, кръв имаше и по пода. Лора замахна с крак и я ритна в ребрата, изтръгвайки ръмжене от устата й. Следващият ритник не улучи, защото Мери Терър изпълзя встрани, с капеща от крайчето на дясното й око кръв. Лора с мъка се изправи на крака и изведнъж Мери отново се хвърли към нея, грабна я за краката и я повдигна, запращайки я към друга стена. Лора мина през нея като през мокър картон й Мери я последва, разбивайки гнилото дърво на трески, издавайки дрезгав яростен рев.

В очите й имаше кръв, цялото й лице бе кървава маска. Тя замахна с крак към Лора, която коленичи и отчаяно се помъчи да запази лицето и главата си с ръце. Успя да избегне един ритник, вторият обаче я улучи в рамото. Побъркана от болка, тя с мъка се изправи на крака. И тогава Мери — полусляпа, с подбелено дясно око — обви ръце около Лора, притискайки ръцете й към тялото, и започна методично да й вади душата с ритници.

Лора се бъхтеше в ръцете на Мери и не можеше да се освободи. Околният свят започна да избледнява. Припадне ли, Мери ще я пребие до смърт. Лора изпъна глава назад и с все сила я тресна в устата и носа на жената.

Костите изпукаха като сухи съчки. Натискът върху ребрата на Лора отслабна и тя се отпусна като парцал на пода. Мери залиташе из стаята, притиснала длани в лицето си. Блъсна се в една стена, но тя се оказа здрава. После се спря, разтърси глава — капки кръв захвърчаха около нея — и се преви одве, дишайки тежко, с проточена от устата й кървава лига.

Лора трепереше, мускулите и нервите й бяха готови да се предадат. Още малко и щеше да припадне и когато пипна лицето си с ръка, тя се омаза цялата в кръв.

Мери изхрачи кръв и се насочи към нея, влачейки смазания си крак по пода. Едрата жена се наведе към нея и с едната си ръка я сграбчи за косата, а с другата за гърлото.

Събрала последните си сили, Лора скочи от пода като освободена пружина. Със скърцащи зъби тя се вкопчи в пуловера на Мери със здравата си ръка и я зарита в кървящата рана на бедрото.

От устата на Мери се разнесе агонизиращ вой. Тя пусна гърлото на Лора, хвана се за крака и загубила равновесие, се килна назад, забивайки се в стената на пет фута зад нея.

Лора видя как сивата стена се разтвори натрошена, от дъските захвърчаха ръждясали гвоздеи, а Мери продължи да пада.

Чу се писък. Кървавите пръсти на Мери драскаха по краищата на образуваната дупка, но гнилото дърво се трошеше под натиска на ръцете й. Писъкът се усили.

Ръцете на Мери изчезнаха.

Лора чу тежкото пльосване.

Писъците бяха спрели.

Чуваха се чайки. Мъглата, този тих разрушител, се прокрадваше през отворената дупка.

Лора се огледа. Мери Терър бе пробила външна стена и бе паднала на земята от четиридесет фута височина. Тя лежеше по корем на скалите, сред бурени и счупени бутилки — остатъци от нечие парти. Самоук художник със спрей в ръка бе поработил върху по-големите скали, нашарвайки ги с оранжеви имена и дати. На двайсет фута от главата на Мери художникът бе нарисувал символа на мира.

В ръката си Лора имаше нещо. Тя я разтвори и се вгледа в усмихнатото лице, откъснато от пуловера на Мери Терър. Карфицата му се бе забила в дланта й. Тя го изтърси от ръката си, то изтрополи по пода и се захлупи по лице.

Залитайки, Лора излезе от стаята и стигнала до стълбището, коленичи до сина си. Той я видя и запищя. Вдигна го — върховно усилие, но и върховно удоволствие — и го залюля бавно и нежно. Постепенно плачът му утихна. Тя усети как бие сърцето му и това велико чудо на чудесата я пречупи. Наведе глава и заплака, смесвайки кръвта и сълзите.

Сигурно бе припаднала. Когато дойде на себе си, първата й мисъл бе, че Мери Терър пак започва да я преследва и че бог да й е на помощ, ако стане и види, че тялото й не лежи там, където падна.

Страхуваше се да погледне. Но мисълта отмина и клепачите й отново започнаха да се затварят. Тялото й потъна в царството на болката. По-късно — не знаеше след колко точно — плачът на сина й я върна към белия свят. Гладен беше. Искаше си бутилката. Трябваше да нахрани порасналото момче. Моето пораснало момче.

— Обичам те — прошепна тя. — Обичам те, Дейвид.

Извади го от парката и го прегледа — ръце, крака, пръсти, гениталии — всичко. Беше цял и бе неин.

Притисна го към себе си и тихичко му запя под акомпанимента на океана.

Бе време да помисли какво ще прави.

Вярваше, че ще успее да извади кътласа от тинята. Ако не успее, може би ключовете на джипа са на контакта му. Не, не би могла да кара това нещо. Не би могла даже да седне в него, защото миризмата на оная жена се е просмукала навсякъде. Ако не успее да извади кътласа, ще отиде пеша до горското стопанство. Дали би могла? Така мислеше. Може и да не стигне бързо, но ще стигне.

— Да, ще стигнем — каза на детето си.

Той я загледа и примигна — вече не плачеше. Гласът й бе пресипнал и още усещаше пръстите на оная жена върху гърлото си.

— Всичко свърши — каза Лора, мъчейки се да пропъди тъмнината, която пак заплашваше да я погълне. — Край.

Но ако погледне и види, че тялото на Мери Терър го няма?

Опита се да се изправи. Оказа се невъзможно. Трябваше да почака още малко. Светлината наоколо се засили. Следобед, помисли си тя. Обиколи с език устата си, но липсващи зъби нямаше, само няколко парченца съсирена кръв. Ребрата й обаче направо я убиваха и не можеше да си поеме дълбоко дъх. Счупената й ръка… е, има един такъв момент в болката, от който по-нататък мозъкът не може да регистрира повече болка, и тя го бе минала. Когато се върне в цивилизацията, ще бъде мечтата на докторите.

Истинската проверка обаче не беше дали ще стигне до горското стопанство или не. Истинската проверка включваше Дъг, Атланта и това как ще продължи животът й оттук нататък. Това, което е нейно, си беше при нея. Той може да задържи останалото.

И още един въпрос. Въпросът за една жена, която не искаше да бъде забравена и която се страхуваше, че странниците ще подминават гроба й, без да знаят историята на нейния живот.

Лора трябваше да предотврати това и да изпрати Беделия Морс у дома.

Помисли си, че Нийл Касъл от ФБР вече ще почне да отговаря на телефонните й обаждания.

Присви крака под себе си, притисна Дейвид и се помъчи да стане. Почти успя. Опита втори път и наистина успя.

Пристъпвайки бавно и внимателно, Лора слезе по стълбите. Долу се наложи да си почине.

— Мама е една стара дама, хлапенце — каза тя на Дейвид. — Какво ще кажеш?

Той забълбука с гърло. Тя му предложи пръста си и ръката му го обхвана в здрава хватка. Трябваше отново да се опознават, но имаха много време. По лицето му имаше драскотини — неговите медали.

— Готов ли си да опитаме?

Той не даде мнение — само любопитен, синеок поглед.

Лора излезе с несигурна походка от къщата и пристъпи в следобедното слънце. Мъглата продължаваше да се влачи между боровете, прибоят не спираше да се стоварва с гръм върху скалите, както го е правил от векове. Някои неща оставаха вечни като майчината любов.

Пътят я подмами.

Не. Още не.

Заобиколи къщата и сърцето лудо заблъска в изподраните й гърди. Трябва да види. Трябва да е сигурна, че може пак да заспи спокойно, без да се събужда с писък на уста при мисълта, че Мери Терър отново е поела нощните пътища нейде по света.

Тя беше там. Очите й бяха отворени, главата — извита. Възглавница й бе скалата — червена като любовта.

Лора изпусна дълбока въздишка и се обърна със сина си в ръце.

На родените в четвъртък деца предстоеше дълъг път.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.